Лекція
Тема: Імунологія репродукції. Імунологічні механізми взаємин мати-плід 

План
1. Імунологія репродукції.
2. Імунологічні механізми взаємин мати-плід.
3. Імунологія мимовільного аборту (викидня).
4. Імунологія безпліддя.
5. Імунні аспекти жіночого безпліддя і безпліддя подружжя.
6. Лікування імунного конфлікту проти гамет чи зародка. 

1. Імунологія репродукції.
Імунна система здійснює особливий захист чоловічої та жіночої статевих систем, які забезпечують продовження роду (передачу генетичної інформації наступним поколінням). Важливо, що чоловіча статева система функціонує подібно до кісткового мозку, постійно відновлюючи велику кількість клітин, забезпечуючи активність сперматогенезу. Жіноча статева система також здійснює диференціювання яйцеклітин, але у процесі овуляції не спостерігається феномену «надлишку» жіночих статевих клітин. Для запліднення яйцеклітини організм жінки не повинен імунологічно знищувати антигенно чужорідні чоловічі гамети, а створити їм сприятливі умови. 
Формування репродуктивного імунітету чоловіків настає у період статевого дозрівання, коли починають продукуватися чоловічі гамети, яких до того в організмі не було. Існує два механізми захисту сперматозоїдів: 
1) гематотестикулярний бар’єр (анатомічний, тканинний);
2) активна імунологічна толерантність.
Гемато-тестикулярний бар’єр складається з трьох пластів: ендотелій капілярів, гранична оболонка (базальна мембрана), ендотеліальном’язові клітини. Активна імунорегуляція є складною і визначальною в імунологічному захисті сперматозоїдів. Домінуючу позицію в ній займають клітини Сертолі, для яких характерні: 
- фагоцитарна активність; 
- продукція супресорних факторів, які пригнічують проліферацію лімфоцитів; 
- індукція апоптозу активованих лімфоцитів. 
Плазма сім’я, в якій знаходяться сперматозоїди, містить «імуноглобулін-зв’язуючий чинник», який сповільняє презентацію антигенів, фагоцитоз, зменшують реактивність Т-лімфоцитів, Β-, NK-, LAK-клітин, ослаблюють цитотоксичні реакції. 
В еякуляті містяться ФНП-α і β, ІЛ-1β, ІЛ-6, ІЛ-8, розчинний рецептор до ІЛ-2. Підвищена їх концентрація у сім’яній рідині зменшує рухливість сперматозоїдів, збільшує вихід нейтрофілів зі слизових оболонок, а ФНП-β послаблює утворення цитокін-активованих клітин. 
Клітини паренхіми яєчок також пригнічують презентацію антигену, формують тісні контакти з лейкоцитами, які проникли у тканину паренхіми, і не дають їм активуватися. Всі ці механізми створюють умови для виживання сперматоцитів в організмі чоловіків. 
Підтримання кількісного рівня сперматозоїдів теж забезпечується імунними механізмами. В організмі чоловіка виробляються медіатори, які наявні як у гонадах, так і у соматичних тканинах; трансформуючі фактори росту-β, інсуліноподібний фактор росту (IGF), фактори росту епідермісу (EGF) і фібробластів (FGF). Ці фактори забезпечують відновлення кількості статевих клітин. 
В організм жінки під час статевого акту потрапляють генетично чужі клітини — сперматозоїди. 
Ухилення сперматозоїдів від імунологічного нагляду організму жінки здійснюється завдяки наявності у них поверхневого оболонкового антигену – скаферіну. Він не розпізнається імунною системою жінки як «чужий», внаслідок чого повноцінні, сильні сперматозоїди доходять до ампулярної частини труби і запліднюють яйцеклітину. Дійшовши до яйцеклітини, сперматозоїди скидають оболонковий антиген і яйцеклітина вибирає сперматозоїд з найбільш чужорідними антигенами. Загиблі сперматозоїди виділяють у кров чинники, що пригнічують імунну систему жінки у момент «роздягання» сперматозоїду. 
В організмі вагітної жінки одночасно існує два трансплантати: плід і трофобласт. Імунна відповідь матері може бути спрямована проти кожного з них. В організмі вагітної жінки виявляються антитіла до різних антигенів як плода, так і трофобласта. 
Трофобласт виконує специфічну бар’єрну функцію щодо плода. У ньому не лише відсутні HLA-антигени, які могли б розпізнаватися імунною системою матері або плода. Трофобласт може зв’язувати та інактивувати антигени плода, які потрапляють у нього, за допомогою блокувальних антитіл матері. Функціональна активність лімфоїдних клітин, які потрапляють у трофобласт, теж різко знижується за рахунок впливу місцевих імуносупресивних факторів. 
В антигенному плані плід на 50% чужий для матері, а тому в її організмі відбуваються певні зміни, які забезпечують формування тимчасової толерантності. З перших днів вагітності зигота починає продукувати так званий первинний білок вагітності, який у першу чергу пригнічує механізми клітинного імунітету. До імуносупресивних білків належить також плацентарний мукополісахарид, який маскує антигени плода і плаценти. Важлива роль у попередженні відторгнення плода належить також імуносупресивному білкові TJ6. Цей білок зумовлює розвиток апоптозу активованих лімфоцитів матері, які можуть пошкодити зародок. 
Вже з перших місяців вагітності система «зародок-плацента» продукує α-фетопротеїн, який проходячи через плаценту, теж пригнічує роботу імунної системи матері, α1-, α2- і γ-фетопротеїни, β-протеїн належать до специфічних ембріональних антигенів. 
Винятково важливу роль при вагітності виконує прогестерон. Крім важливих регуляторних функцій, у нього виявлені виражені імуносупресивні властивості. 
Потужним фактором імунологічного захисту плода є децидуальна оболонка. Децидуальна оболонка матки, в яку імплантується бластоциста, є не лише джерелом живлення, але й імунорегуляторною зоною. Супресорні лімфоцити, макрофаги і Т-кілери локалізуються у її капсулярному шарі і взаємодіють з елементами трофобласту. Децидуація ендометрію попереджує процес імунологічного відторгнення плода. 
Після дозрівання трофобласту він сам починає продукувати імуносупресивні фактори: хоріонічний гонадотропін, плацентарний лактоген, значну кількість кортикостероїдів. Виявлена також парадоксальна експресія антигенів HLA I класу (MHC I класу) на трофобласті. Вона полягає у присутності на ньому антигенів некласичних мономорфних генів (HLA-G, HLA-E, HLA-F) і відсутності антигенів системи AB0 (НLА-А, HLA-B, HLA-0). На цитотрофобластичних клітинах плаценти переважно виявляються антигени класу HLA-G. 
На наступному етапі основну імунобар’єрну роль починає виконувати плацента. Наявність батьківських антигенів на плаценті перетворює її на своєрідний імуносорбент, який захищає плід від гуморальних факторів матерінської імунної системи. Плацента сорбує і поглинає з організму матері антитіла до батьківських НLА-антигенів. Розміщені у стромі плаценти Fc-рецептори захищають плід не лише від матерінських антитіл, але і від не менш небезпечних імунних комплексів, У свою чергу, зафіксовані на плаценті імунні комплекси пригнічують активність цитотоксичних лімфоцитів і стимулюють зростання плаценти. 
Значно знижується синтез Т-хелперами 1 типу фактора некрозу пухлин, ІЛ-2, γ-інтерферону в організмі матері. Саме інтерферон є найпотужнішим руйнівним фактором для трофобласту. Лише його впливу достатньо для деструкції клітин трофобласту. 
Активація Т-хелперів 2 типу та синтез ними ІЛ-4, ІЛ-5, ІЛ-10 ще більше посилює імуносупресію в організмі матері. Локально у матці ці клітини не тільки захищають плід, але і стимулюють ріст клітин трофобласту і проліферацію клітин плаценти. 
Робота гуморальної ланки імунітету вагітної жінки не пригнічується, а якісно змінюється: блокується продукція цитотоксичних IgG2. 
Значно зростає функціональна активність Т-супресорів. Значна їх кількість мігрує у лімфатичні вузли, які дренують матку. Співвідношення CD4/CD8 під час вагітності знижується у 1,5 - 2 рази, порівняно з нормальними величинами цього показника. 
Вкрай важливим фактором імплантації та подальшого перебігу вагітності є нормальний баланс цитокінів, особливо рівня ІЛ-1. Ембріон, який пройшов у строму матки, починає синтезувати власний ІЛ-1 для полегшення імплантації. Однією з причин низької частоти імплантації після екстракорпорального запліднення є порушення балансу між агоністами і антагоністами ІЛ-1. 
Важливу роль у захисті організму матері від імунної системи плода відіграють лімфоцит-трофобласт перехресні антигени — TA1 і TA2. Ці антигени виявляються на трофобласті, на поверхні лімфоцитів, а TA2 — ще і на поверхні сперматозоїдів. Крім того, TA-антигени є додатковими критеріями для розпізнавання батьківських антигенів жіночим організмом. Це необхідно для формування нормальної вагітності, утворення плаценти. На сьогодні вважається, що саме TA-структури запускають більшість процесів, які попереджують відторгнення плода. Характерно, що вказані зміни синхронно відбуваються в організмі матері і плода. Поєднаний вплив цих факторів забезпечує формування в організмі матері помірно вираженої загальної імуносупресії і значно глибшої — локальної. 
Таким чином, особливостями імуносупресії при нормальній вагітності можна вважати наступне: 
1. Білок ранньої фази вагітності. 
2. Антиген TLX.
3. Відсутність на трофобласте класичних антигенів гістосумісності класу I.
4. Наявність на трофобласті антигенів HLA локуса G, що спричинює відсутність трофобласт-специфических Т-кілерів; покращує дозрівання Т-супресорів, сприяє пригніченню функції ЕКклітин, супресії функції макрофагів.
5. Бар’єрна функція плаценти.
6. Плацента виступає сорбентом анти- НLА -антитіл.
7. Імунорегуляторна роль плаценти полягає у продукуванні хорионічного гонадотропіну, плацентарного лактогену, трофобластичного бета-1-глікопротеїну, прогестерон-індуцированого супресивного чинника, пригніченні функції НК-клітин, продукції ФНП-альфа, посиленню функції T-хелперів 2 типу, виробки продукції глюкокортикоїдів, трансформуючого чиннику росту бета1, простагландину Е2, альфа2-фетопротеїну.
8. Посилення функції T-хелперів - 2 типу приводить до підвищення продукції інтерлейкінів 4, 10, нецитотоксичного Ig G1.
9. Зниження функції T-хелперів 1 типу приводить до зниження продукції інтерлейкіну 2, гамма-інтерферону, ФНП-альфа, продукція цитотоксичних Ig G2a.

2. Імунологічні механізми взаємин мати-плід 
Збереження вагітності здійснюється за рахунок антигенної незрілості плоду, захисних властивостей матки, відсутності загальної судинної системи матері і плоду і підвищення продукції глюкокортикостероїдів для супресії імунної відповіді матері. 
Імунологічні конфлікти у багатьох випадках служать основою патології взаємин мати-плід. Плід по суті є своєрідним алотрансплантатом. Причини того, що в одних випадках вагітність розвивається нормально, а в інших виникають імунологічно обумовлені ускладнення, різноманітні. Численні специфічні і неспецифічні чинники забезпечують виживаність плоду, не зважаючи на його антигенну несумісність. До них відносяться: 
– особлива організація пограничних між матір’ю і плодом тканин (трофобласт, децидуальна оболонка);
– захисний вплив антитіл, що виробляються проти специфічних антигенів плоду;
– блокуюча дія імунних комплексів антиген+антитіло на плаценті;
– загальний супресивний вплив на імунні клітини плацентарних білкових і стероїдних гормонів, що виникли при вагітності. – супресивна дія лімфоцитів плоду;
– блокуючі антитіла у вагітних проти HLA-DR антигенів плоду. 
Нормальний перебіг вагітності забезпечується певним станом імунної системи, при якому плід розвивається нормально під впливом ізоантитіл, Т-лімфоцитів і натуральних кілерів, що привертаються у плаценту і виділяють цитокіни, що стимулюють зростання і диференціювання тканин плоду. У цьому полягає доцільність несумісності між матір’ю і плодом. Зрушення у цій імунологічній мережі, що індукуються різними чинниками, можуть привести до розвитку патології вагітності. Причиною цього можуть бути генетична схильність, що обумовлює особливі варіанти несумісності (резус-антигени) та ін. Деяка міра імунодепресії при вагітності, що оберігає плід від загибелі, забезпечується гормональними та іншими неспецифічними чинниками. Цілий ряд різних імунологічних показників у перебігу вагітності змінені (субпопуляції клітин, імуноглобуліни, реакція на антигени і алергени). Ще значніші зміни імунореактивності виявлені при різній патології вагітності. При пізньому токсикозі вагітних виявлена сенсибілізація лейкоцитів вагітних до антигенів плоду і плодових оболонок. Спонтанні первинні викидні та загибель плоду можуть обумовлюватися наявністю антифосфоліпідних антитіл. Присутність цих антитіл може супроводжуватися тромбозами, тромбоцитопенією та іншими ознаками автоімунної реакції. Вивчення рівня ЦІК при пізніх токсикозах показало, що вони можуть з’явитися причиною імунокомплексних уражень органів і тканин (нирки - нефропатія, еклампсія; печінка, судини, шкіра). 
Резус-конфлікт, що лежить в основі гемолітичної хвороби новонароджених, є іншим прикладом імунопатології вагітності. Основою цього конфлікту служить наявність у плоду Rh (D) антигену і відсутність його у матері. Неповні IgG-антитіла, що утворюються при цьому в організмі матері, можуть проникати через плаценту і викликати руйнування еритроцитів плоду. Методом виявлення антирезусних IgG-антитіл є непряма проба Кумбса. 
Таким чином, значуща роль імунологічних реакцій у патології репродукції свідчить про доцільність вивчення показників імунної системи і проведення таким пацієнтам імуномодулюючої терапії. 

3. Імунологія мимовільного аборту (викидня)
Звичне невиношування вагітності — це поліетіологічне захворювання, яке може зумовлюватися несприятливими умовами для імплантації та плацентації, загальним чи локальним інфекційним процесом (TORCH-комплекс), аномаліями репродуктивного тракту, екстрагенітальною патологією матері, нейроендокринними розладами, хромосомними аномаліями у батьків чи плода. 
Найчастіше в основі спонтанних абортів лежать наступні імунні механізми: 
- слабке розпізнавання HLA-антигенів і недостатня продукція блокувальних антитіл; 
- продукція цитокінів чи розчинних імунних факторів, яким властивий пошкоджуючий вплив на плід чи плаценту; 
- продукція автоантитіл до фосфоліпідів, які виконують функції молекул адгезії і необхідні для злиття клітин у синцитій при формуванні синцитіотрофобласта; 
- продукція антиідіотипових антитіл, які зв’язують блокувальні антитіла. y активація Т-хелперів 1 типу в організмі матері, що зумовлює неадекватну імунну відповідь на ембріон. 
Лікування звичних імунологічних викиднів. Стійкий клінічний ефект забезпечує імунізація жінки лімфоїдними клітинами чоловіка чи статевого партнера. При цьому лікування повинно проводитися до запліднення і у процесі вагітності для розвитку достатнього імуносупресивного потенціалу. 

4. Імунологія безпліддя
Безплідним вважається шлюб, що залишається бездітним після 2 років статевого життя без застосування контрацептивів. За даними ВООЗ, у світі налічується 8-9% інфертильних сімей, у перерахунку на абсолютні цифри — це десятки мільйонів випадків. У країнах Східної Європи на сьогодні 10-15% шлюбів вважаються безплідними. Фертильність шлюбу практично однаковою мірою залежить від репродуктивної здатності чоловіка і дружини, хоч дещо частіше безпліддя виявляється у жінок (60-65% безплідних шлюбів). 
Серед причин безпліддя чільне місце займають запальні процеси у геніталіях та їх наслідки (більше 75%). Найчастіше вони обумовлені нелікованими або неадекватно лікованими специфічними процесами, викликаними бактеріями (гонорея, хламідіоз, мікоплазмоз, гарднереліоз), вірусами (герпес, цитомегалія) або найпростішими (трихомоніаз). Значно рідше це може бути неспецифічна флора — кишкова паличка, стрептококи чи стафілококи — вона переважно лише обтяжує перебіг і прогноз специфічних запальних процесів. 
За даними ВООЗ, з удосконаленням методів ідентифікації, в останні роки значно частіше почали виявляти хламідійну, герпетичну і цитомегаловірусну інфекції. Хоч ці причини не можна вважати чисто імунологічними, вони мають чіткий імунологічний компонент. Однією з найвагоміших умов хронізації є недостатня реакція імунної системи на персистенцію збудника при відсутності адекватної терапії, спрямованої на корекцію цих розладів. Наявність хронічного запального процесу ще більше поглиблює існуючі імунологічні розлади, а ті, у свою чергу, утруднюють лікування безпліддя. 
Особливості імунних механізмів при імунозалежних формах безпліддя у жінок:
1. Підвищення продукції інтерферону-гамма, що призводить до посилення функції НК-клітин, ЛАК-клітин, пригніченню секреції гранулоцитарно-макрофагального колонієстимулюючого чинника (ГМ-КСЧ) клітинами епітелію матки, прямому ушкодженню клітин трофобласта.
2. Підвищення продукції ФНП-альфа сприяє пригніченню проліферації і диференціювання клітин трофобласта, індукції загибелі клітин трофобласта внаслідок апоптозу.
3. Одночасне підвищення продукції ІНФ-альфа, ФНП-альфа і ІЛ-2 призводить до переривання вагітності.
4. Зниження продукції ІЛ-4, 10.
5. Підвищена сумісність подружжя по HLA -антигенам.
6. Вторинний імунодефіцит.
7. Антигаметний ауто (імунний) конфлікт.
Відносне безпліддя може бути обумовлене порушенням функції центральної нервової системи і неповноцінністю сперміїв. Оскільки сперма і яйцеклітина мають антигени, імунна реакція на них також може бути причиною безпліддя. Таке автоімунне безпліддя виникає у чоловіків при порушенні гематотестикулярного бар’єру, що приводить до утворення антиспермальних антитіл. 
Таким чином, основними станами, що сприяють формуванню в організмі чоловіка антиспермальних антитіл є:
1. Травми яєчка, мошонки, варикоцеле (розширення вен, що оточують сім’яний канатик).
2. Крипторхізм;
3. Інфекції (хламідії, мікоплазми, віруси герпесу і папіломавіруси)
4. Онкопатологія.
5. Закупорка сім’явивідних шляхів.
6. Операції на черевній порожнині.
7. Важкі гнійні інфекції черевної порожнини, при яких може відбутися травма сім’яних канатиків.
8. Вібрація.
Травма спинного мозку і вроджений агенез сім’япроводу можуть бути причинами схильності до виникнення антисперматозоїдних антитіл. Вірусно-бактерійні інфекції, особливо запалення білявушної залози, це сильні фактори ризику чоловічого безпліддя. Індукційним фактором синтезу антитіл є контрацептивна операція перерізання і/або перев’язування сім’япроводів. Незважаючи на пізнішу реконструкцію сім’япроводів, близько 50 % пацієнтів, які мали таку операцію, залишаються назавжди безплідними з причин імунного характеру.
Антисперматозоїдні антитіла можуть виникати на різних «рівнях» імунної системи. Антитіла із сироватки можуть проникати у плазму сперми і покривати поверхню сперматозоїдів (і цим ускладнити контакт з яйцеклітиною). У чоловіків існує також активна відповідь гуморального типу — антитіла ІgА, які виникають локально і можуть знаходитись на поверхні сім’яних канальців, в уретрі, у спермі, не проникаючи у кровообіг. Тому виявлення антисперматозоїдних антитіл повинне включати як антитіла, які покривають поверхню сперматозоїда, так і вільні антитіла у сироватці та у спермі.
Основні механізми розвитку антиспермального імунітету: 
1. Механічне, запальне, термічне і інше ушкодження яєчок.
2. Порушення цілісності гематотестикулярного бар’єру.
3. Контакт імунокомпетентних клітин з аутоантигенами сперматогенних клітин, що розвиваються.
4. Розвиток сенсибілізації і продукція антиспермальных антитіл.
5. Ураження контралатерального органу аутоіммунним запаленням.
Можливе лікування повинне включати циклічну імуносупресивну терапію або застосування технологій штучного запліднення (екстракорпоральне запліднення), після попередньої фармакологічної супресії.

5. Імунні аспекти жіночого безпліддя і безпліддя подружжя.
Серед основних імунологічних причин жіночої інфертильності виділяють такі:
1) вторинний імунодефіцит;
2) антигаметний (антиоваріальний) імунний конфлікт;
3) антигаметний (антиспермальний) імунний конфлікт;
4) високий рівень гістосумісності між подружжям.
Останні 2 стани є причинами так званого безпліддя подружжя. Це означає, що як чоловік, так і жінка потенційно фертильні і можуть мати дітей з іншими партнерами, але вони неплідні саме у поєднанні у такій сімейній парі. 
Розвитку жіночого безпліддя сприяє поява в організмі жінки антиспермальних антитіл. Антиспермальні антитіла в організмі жінки блокують рухливість сперматозоїдів і перешкоджають імплантації заплідненої яйцеклітини. До появи антиспермальних антитіл в організмі жінки приводять:
1. Порушення цілісності слизових оболонок (хімічні способи контра цепції, запалення).
2. Високі цифри лейкоцитів, в т.ч. лімфоцитів, у спермі.
3. Сперматозоїди, пов’язані з антиспермальними антитілами.
4. Високий відсоток аномальних і “старих” сперматозоїдів (при рідкісному статевому житті). 5. Попадання сперми у шлунково-кишковий тракт.
6. Попадання великої кількості сперматозоїдів у черевну порожнину (особливості морфології статевих шляхів, неправильне проведення методів внутрішньоматкової інсемінації).
7. Спроби екстракорпорального запліднення у минулому (гормональний «удар» по гіпоталамо-гіпофізарно-яєчниковій вісі, травма при взятті яйцеклітин). 
8. Коагуляція ерозії шийки матки у минулому.
9. Запальні процеси у піхві.
Основні механізми ушкоджуючої дії антитіл: 
– Викликають зниження швидкості руху і життєздатності сперміїв.
– Порушують функціональну цілісність мембрани сперматозоїдів.
– Знижують запліднювальну здатність еякуляту.
– Надають ушкоджуючу дію на функцію передміхурової залози.
– Перешкоджають просуванню сперматозоїдів і їх пенетрацію через цервікальний слиз.
– Блокують рецепторні ділянки на головці сперматозоїду, відповідальні за зв’язування з блискучою оболонкою яйцеклітини.
– Порушують процес капацитації сперматозоїдів.
– Впливають на акросомальну реакцію, блокуючи екзоцитоз кортикальних гранул.
Роль перехресних реакцій між мікроорганізмами і сперматозоїдами:
1. Фіксація на сперматозоїдах Mycoplasma genitalis і Ureaplаsma urealyticum, що призводить до зниження рухливості сперматозоїдів; порушенню капацитації; індукції аутоіммунних реакцій.
2. Наявність Chlamidia trachomatis супроводжується погіршенням кількісних показників спермограми.
3. Антиспермальні антитіла виявляються тільки у 1/3 чоловіків з інфекціями репродуктивного тракту.
Перед лікуванням такої пари необхідно провести якомога повніше обстеження. 
Обстеження жінки проводиться спільно з гінекологом, при потребі — сексопатологом і венерологом. 
Вторинний імунодефіцит найчастіше супроводжує неможливість зачаття, рідше — повторні викидні на перших місяцях вагітності. У переважній більшості випадків він супроводжується запальними процесами геніталій (найчастіше — сальпінгоофорит у жінок і простатит у чоловіків) специфічного чи неспецифічного генезу. У жінок цей процес, як правило, перебігає на фоні ендокринних розладів. 
Клініко-імунологічна характеристика вторинного імунодефіциту. Запідозрити наявність вираженого вторинного імунодефіциту можна ще до аналізу результатів імунограми. Скарги, які вкладаються у синдром швидкої втомлюваності — загальна слабкість, сонливість, підвищена втомлюваність при незначному фізичному навантаженні, неадекватна реакція при емоційно-психічному навантаженні, головний біль, запаморочення, зниження апетиту. Дуже часто ці скарги «приписують» іншим захворюванням, наприклад хронічному аднекситу в жінок чи простатиту в чоловіків. Насправді ці симптоми не пов’язані напряму з ураженням геніталій, а зумовлені імунодефіцитом, який, у свою чергу, може супроводжувати хронічні запальні процеси геніталій. 
При аналізі імунограми необхідно передусім звертати увагу на різко виражені або неадекватні зміни показників чи їх співвідношень. Незначні зміни можуть бути наслідком запального процесу і відображати нормальну реакцію імунної системи на специфічну або неспецифічну інфекцію. Несприятливим у прогностичному плані є розходження клінічної та імунологічної динаміки при спостереженні чи лікуванні (антибактерійні чи противірусні засоби, протизапальна терапія). Дуже часто імунограма дозволяє остаточно віддиференціювати хронічні запальні процеси від обмінно-ендокринних розладів. Найчастіше виявляють значне зменшення вмісту Т-лімфоцитів, у першу чергу за рахунок Т-хелперів, при підвищенні рівня В-лімфоцитів. Характерне також наростання вмісту імуноглобулінів класів Μ і G, циркулюючих імунних комплексів. 
Комплексна оцінка клінічних та імунологічних даних дозволяє виявити наявність вторинного імунодефіциту. Слід пам’ятати, що деяке зниження вмісту Т-лімфцитів на фоні зростання числа В-клітин характерне для періоду реконвалесценції після перенесених запальних захворювань, включаючи епізоди банальних респіраторних інфекцій. Тому взяття крові для імунологічного обстеження слід проводити не швидше, ніж через 2 тижні після клінічного видужання. Метою корекції вторинного імунодефіциту в таких пацієнтів є: 
1) сприяння елімінації патогенної мікрофлори при хронічних запальних процесах (у першу чергу це стосується вірусів і внутрішньоклітинних паразитів); 
2) нормалізація сперматогенезу в чоловіків;
3) зменшення ймовірності «яєчникових» викиднів — тих, які трапляються у перші 8 - 10 тижнів вагітності.
Корекція вторинних імунодефіцитів при лікуванні хворих на безпліддя передбачає такі особливості: 
1) імунотропні засоби застосовуються на фоні засобів, спрямованих на корекцію запальних чи ендокринних розладів;
2) першим етапом імунотерапії часто буває застосування ентеросорбентів (детоксикація дозволяє попередити розвиток спотворених реакцій на наступний прийом медикаментів) та ферментних засобів (препарати типу вобензиму, флогензиму, рібатрану або екстраназе оптимізують вплив антибактерійних та противірусних чинників на внутрішньоклітинні паразити, попереджують утворення злук або сприяють їх розсмоктуванню). Ентеросорбенти і засоби системної ензимотерапії опосередковано оптимізують роботу імунних механізмів. Якщо сорбенти застосовують протягом 7 - 10 днів, то ферментні засоби призначаються не менш, ніж на 4 - 6 тижнів;
3) серед імунотропних препаратів, що призначаються на наступному етапі, перевагу слід надавати біогенним стимуляторам (плазмол, алое, склоподібне тіло) або імуномодуляторам рослинного походження (родіола, елеутерокок, ехінацея, аралія, з обережністю — препарати женьшеню);
4) призначення нестероїдних анаболіків (метилурацилу або урідинтрифосфату) допомагає попередити пригнічення синтезу імуноглобулінів при лікуванні антибіотиками;
5) специфічна імунізація гоновакциною, триховаксом або автовакциною проводиться лише після попередньої детоксикації та імунокорекції, а також за наявності зниженої реактивності;
6) імунотропні препарати відповідно до типу імунодефіциту;
7) з метою імунореабілітації таким хворим часто призначають фізіотерапевтичні процедури — лазеро- або магнітотерапію;
8) з метою покращання регуляторних зв’язків між імунною та ендокринною системами при наявності комбінованих розладів призначають епіталамін. Важливе допоміжне значення у цьому випадку відіграють великі дози вітаміну Е;
9) для отримання достовірних результатів повторне імунологічне обстеження проводиться через 6-8 тижнів після завершення імунокорекції.
Особливо обережним повинно бути призначення гормональних препаратів на фоні імунодефіциту, оскільки немотивоване їх призначення, особливо у великих дозах чи протягом тривалого часу може поглибити дисфункцію імунної системи.
Антигаметний (антиспермальний) імунний конфлікт зумовлює розвиток неплідності у тих сім’ях, в яких причина інфертильності не виявлена при звичайних методах обстеження. Відбір подружніх пар для імунологічного обстеження починають з виключення інших причин безпліддя. У нормальних умовах жіночий організм забезпечує стан толерантності до сперматозоїдів, накопичених внаслідок статевого життя. Існують фактори ризику, які сприяють розвитку сенсибілізації у жіночих пологових шляхах. До них належать інфекції місцевих статевих шляхів. 
При довготривалому статевому житті причиною імунних реакцій є молекулярна схожість між інфекційними факторами і сперматозоїдами, або співіснування шистосомозу, мікоплазмозу, трихомонізу та генітальних вірусів. Крім цього, всілякі патологічні стани шийки матки (ерозія, пухлина) або її тріщини чи надріз також треба вважати станами, які спричиняють утворенню антисперматозоїдних антитіл. 
Показаннями для визначення у крові рівня антиспермальних антитіл можуть служити: 
1. Змінені показники спермограми: агрегація і аглютинація сперматозоїдів; їх низька рухливість; феномен «руху на місці» сперматозоїдів; низька життєздатність сперми.
2. Відхилення в посткоїтальному тесті: мала кількість сперматозоїдів у цервикальному слизі; їх низька рухливість; явище тремтіння сперматозоїдів у посткоїтальному тесті; негативний посткоїтальний тест.
3. Негативний тест взаємодії сперматозоїдів і шийкового слизу in vitro.
4. Невдачі або низькі показники при екстракорпоральному заплідненні.
5. Нез’ясовне безпліддя у обстежених подружніх пар.
Після аналізу імунограми проводять якісні тести на наявність імунного бар’єру в цервікальному слизу. До таких досліджень відносяться: посткоїтальний і фракційний посткоїтальний тести, тест контакту сперми і цервікального слизу. Майже у половині випадків безпліддя невстановленої етіології виявляють антиспермальні антитіла у секреті каналу шийки матки, маткових трубах (локальні антитіла), перитонеальній рідині (отриманій під час пункції або лапароскопічних маніпуляцій), сироватці крові (загальні антитіла) або спермі (антиспермальні автоантитіла). 
Наявність автоантитіл до антигенів прозорої зони може бути причиною безпліддя або звичних ранніх (так званих яєчникових) викиднів, навіть якщо вони присутні у невеликих кількостях. 
Запідозрити такий тип безпліддя можна після виключення інших можливих причин інфертильності. Ризик розвитку такого процесу зростає при виявленні схильності у жінки до автоімунного конфлікту загалом (детекція автоантитіл до ядер чи інших компонентів клітини, органоспецифічних автоантитіл, виявлення HLA-B8, DR3, DR4, резистентних до лікування вторинних імунодефіцитів за гіпосупресорним типом). 

6. Лікування імунного конфлікту проти гамет чи зародка.
Першим етапом у переважній більшості випадків повинна бути кондомотерапія — застосування презервативів при статевому акті протягом 4 - 6 місяців. 
Як базисне лікування, окрім корекції супутніх запальних і гормональних процесів; часто застосовують детоксикуючі (еферентні) засоби. Перевагу зазвичай надають тривалим курсам ентеросорбентів як простим для прийому, так і ефективним препаратам. За відсутності зачаття або звичному перериванні в перші тижні вагітності визначають міру сенсибілізації дружини до антигенів чоловіка. Виконують тести на сумісність по HLA-антигенам, наявність антитіл в сироватці дружини до лейкоцитів чоловіка, дослідження однонапрямленої змішаної культури лімфоцитів (one way MLC). 
За відсутності (слабкою) сенсибілізації проводять імуностимуляцію дружини: внутришкырне введення лейкоцитів чоловіка в дозі 50- 100х106 і в/в введення нормального імуноглобуліну в дозі 0,5 мг/кг, разово. 
Ефект контролюють через 15 днів. При настанні вагітності стимуляція повинна перейти в супресссию на 8-му тижні. Якщо супресія не настає, тоді призначають аспірин - 50-250 мг/доб., щодня, впродовж 3-5 днів, потім - гепарин - 5000 ОД, 3-5 днів підшкіру. 
При підтвердженні участі комплементу в патологічному процесі (виявлення спермоіммобілізуючих або спермоцитотоксичних антитіл) застосовують низькомолекулярні препарати гепарину. 
Серед фізіотерапевтичних процедур перевагу надають лазеротерапії – трансректальній у чоловіків і трансвагінальній у жінок. Ефективність медикаментозного і фізіотерапевтичного лікування вища при застосуванні їх у жінок у І фазі циклу. 
Імуносупресивна терапія призначається лише при наявності автоантитіл (до сперматозоїдів у чоловіків або до прозорої зони — у жінок). 
При звичному перериванні вагітності неясної етіології (2-3 триместр) жінку обстежують на наявність антифосполипидных антитіл, анти-ядерных антитіл, антилейкоцитарних антитіл і кількість ТЕНЬК клітин. 
При виявленні антифосфоліпідних антитіл, анти-нуклеарних антитіл і високих титрів антилейкоцитарних (до лейкоцитів чоловіка) антитіл і високої кількості ЕК-клітин призначають: 
– у фолікулярній фазі до вагітності, в/в, нормальний імуноглобулін, в дозі 500 мг/кг, разово.
– далі кожні 28 днів, впродовж 4 місяців. 
Якщо вагітність настала - введення продовжують до пологів або до 28-32 тижня. 
Високий ступінь гістосумісності між подружжям є природнім механізмом, який зменшує ймовірність запліднення при інцесті. Проте у деяких випадках тривала матримоніальна замкнутість популяції (вибір партнера для шлюбу лише серед строго обмеженого контингенту) внаслідок географічних, національних, релігійних чи професійних причин може зумовлювати створення таких шлюбів. Загалом, близько 3% випадків інфертильності обумовлена цим механізмом. 
Лабораторно діагноз можна підтвердити шляхом НLА-типування подружньої пари. 
Як правило, такі випадки не піддаються лікуванню. Можливим виходом із ситуації є використання донорської сперми або донорської яйцеклітини на фоні замісної терапії. Подібні процедури проводяться лише за юридично зафіксованою згодою подружжя.