НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ

Процик Марія Романівна

УДК 811.161.2’373.76:655

СУЧАСНА УКРАЇНСЬКА ВИДАВНИЧА ТЕРМІНОЛОГІЯ

Спеціальність 10.02.01 – українська мова

Автореферат дисертації
на здобуття наукового ступеня 
кандидата філологічних наук

Київ – 2006
Дисертацією є рукопис.
Роботу виконано на кафедрі видавничої справи та редагування Української академії друкарства, Міністерство освіти і науки України.

Науковий керівник – 	кандидат філологічних наук, доцент 
Огар Емілія Ігорівна,
Українська академія друкарства,
доцент кафедри видавничої справи 
та редагування.

Офіційні опоненти: 		доктор філологічних наук, професор
Полюга Лев Михайлович,
Інститут українознавства 
ім. І. Крип’якевича НАН України,
провідний науковий співробітник;

кандидат філологічних наук, доцент
Козловська Лариса Степанівна,
Київський національний 
економічний університет,
завідувач кафедри 
української мови і літератури.

Провідна установа –	Ужгородський національний університет, 
кафедра української мови, Міністерство освіти і науки України, м. Ужгород.

Захист відбудеться 20 червня 2006 р. о 14 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.173.01 в Інституті української мови НАН України за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 4.
Із дисертацією можна ознайомитися в бібліотеці Інституту мовознавства ім. О. О. Потебні НАН України (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 4).
Автореферат розіслано 19 травня 2006 р.
Учений секретар спеціалізованої вченої ради,
кандидат філологічних наук 			                      І. А. Самойлова
ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність дослідження. Національне книго- та пресовидання завжди було своєрідним індикатором політичної, економічної та інтелектуальної свободи українського народу. Внаслідок складних соціально-політичних та культурних умов формування української нації воно переживало як періоди піднесення і бурхливого розвою, так і періоди тривалого вимушеного затишшя. 
Об’єктивно узалежненою від драматичної історії галузі є й історія становлення її фахової мови, стрижнем якої є українська видавнича термінологія (УВТ). Протягом свого існування, починаючи з часів рукописної книги, УВТ щонайменше тричі переживала періоди розквіту та інтенсивного збагачення: у середні віки – на початках українського книгодрукування, на зламі ХІХ—ХХ ст. – у добу так званого другого українського ренесансу, коли видавнича справа остаточно виокремилася з друкарства й оформилася в самостійну організаційно-творчу та виробничо-господарську галузь, і вже в новітні часи – після проголошення 1991 р. незалежності України та надання українській мові статусу державної.
Цікава лінгвальна та позалінгвальна історія становлення УВТ досі комплексно не вивчалася. Увагу дослідників було зосереджено на початках її формування. У лінгвістичному контексті деякі давні українські видавничі терміни вперше згадуються в дисертації М. Д. Феллера, присвяченій аналізові факторів семантичного розвитку лексики книгодрукування в російській та німецькій мовах. Особливості формування і функціонування української друкарської термінології, з якої власне й постала УВТ, як ремісничо-виробничої прототерміносистеми, сформованої протягом ХV—ХVІІ ст., вивчаються в наукових статтях і дисертації Е. І. Огар.
У пропонованій дисертації УВТ досліджено в ширшому діахронному аспекті, вперше описано новітню історію її формування протягом ХХ ст. з увиразненням періодів інтенсивного збагачення і нормалізації.
Особливе зацікавлення УВТ і гостра потреба її аналізу на сучасному етапі розвитку зумовлені також модернізацією редакційно-видавничого процесу, спричиненою його стрімкою комп’ютеризацією. Зміни в логіко-поняттєвій підсистемі терміносистеми видавничої справи випереджають оновлення спеціальної підмови, що її обслуговує. Водночас активна синонімізація, властива періодові становлення чи оновлення будь-якої термінології, дестабілізує терміносистему видавничої справи, розхитує норму терміновживання. Усе це зумовлює необхідність своєрідної інвентаризації УВТ, перегляду термінологічного і поняттєвого матеріалу для подальшого його унормування та кодифікації. 
Важливими для вивчення історії формування УВТ були ґрунтовні дослідження з історії українського друкарства, видавничої справи та редагування в Україні – праці Я. П. Запаска, Я. Д. Ісаєвича, С. І. Маслова, Ю. О. Меженка, І. І. Огієнка, П. М. Попова, І. С. Свєнціцького, М. С. Тимошика, науковців Української академії друкарства та інших дослідників. Епізодичні згадки про деякі українські видавничі й поліграфічні терміни в сучасному професійному мовленні містяться в статтях  Д. В. Василишин, Б. В. Дурняка, О. В. Мельникова, С. А. Нечай, О. Ф. Сокол, С. М. Гунька. У колективній монографії „Склад і структура термінологічної лексики української мови” В. С. Марченко до аналізу технічної термінології залучає і терміни дотичної до видавничої справи поліграфічної галузі. Терміни окремих тематичних груп, спільних для сучасних видавничої та бібліотечно-бібліографічної термінологій, проаналізовано в дисертації М. В. Сташко. 
Для дослідження УВТ використано теоретичні засади термінотворення й терміновпорядкування, викладені у працях українських (А. С. Д’якова, І. С. Квітко, Т. Р. Кияка, І. І. Ковалика, І. М. Кочан, А. В. Крижанівської, Т. В. Михайлової, Г. В. Наконечної, Т. І. Панько, В. І. Пілецького, Н. С. Родзевич, Т. Секунди, Л. О. Симоненко та інших) і зарубіжних мовознавців (Б. М. Головіна, В. П. Даниленко, Т. Л. Канделакі, В. М. Лейчика, Д. С. Лотте, О. О. Реформатського, А. Д. Хаютіна, С. Д. Шелова). 
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертацію виконано в рамках наукової теми кафедри видавничої справи і редагування Української академії друкарства „Українська книга в соціокультурному просторі” (номер державної реєстрації 0101U004041). Тема дисертації пов’язана також із дослідженнями, які проводить відділ термінології Інституту української мови НАН України.
Об’єктом дослідження є термінологія української видавничої справи – соціально значущої науково-практичної галузі, спрямованої на підготовку до друку і випуск у світ видавничої продукції, а саме українські видавничі терміни, засвідчені в писемних формах фахового мовлення – лексикографічній, науковій, навчальній літературі, що вийшла друком протягом ХХ ст., а також ті терміни суміжних науково-професійних сфер – поліграфії, книжкової торгівлі, бібліотечно-бібліографічної справи, які потрапляють у спільні термінополя (разом із видавничою справою зазначені галузі утворюють комплексну інфраструктуру, що забезпечує так званий бібліологічний цикл: „створення – виробництво – розповсюдження – опис – збереження – вивчення видання”). 
Предмет дослідження – логіко-поняттєві та мовні характеристики терміносистеми сучасної видавничої справи як історично сформованого утворення; продуктивні способи творення видавничих термінів у діахронному і синхронному аспектах. 
Мета дисертації – вивчити лінгвальні й позалінгвальні особливості формування та функціонування УВТ, визначити шляхи її нормалізації для ефективного використання в сучасних професійних комунікативних процесах. 
Досягнення мети дисертації передбачало розв’язання таких завдань: 
1) простежити історію становлення УВТ, виокремити основні етапи її розвитку;
2) з’ясувати основні тенденції формування УВТ на кожному з виокремлених етапів;
3) визначити семантичний склад сучасної УВТ, схарактеризувати основні термінополя і терміногрупи УВТ; показати системний характер її організації;
4) розглянути лексико-семантичні особливості УВТ; 
5) проаналізувати джерела, шляхи й способи формування УВТ, виявити продуктивні моделі й окреслити основні тенденції термінотворення українських видавничих термінів;
6) визначити вплив чужих мов на формування УВТ;
7) запропонувати шляхи унормування й упорядкування УВТ.
Джерельною базою дисертації є картотека українських видавничих термінів, що налічує близько шести тисяч одиниць, укладена дисертанткою за матеріалами перекладних і тлумачних термінологічних словників і довідників, наукових, навчальних, науково-популярних, а також періодичних видань з видавничої справи, книгознавства, друкарства, поліграфії. 
Для з’ясування та зіставлення семантичної повноти дефініцій термінів використано наявні тлумачні словники УВТ – В. І. Бови та М. П. Доломіно, Д. С. Григораша, а також найновіші термінографічні праці – Е. І. Огар, колективу авторів – Б. В. Дурняка, О. В. Мельникова, О. М. Василишин та О. Г. Дячка.
Методи дослідження. Для комплексного дослідження УВТ використано як основний описово-аналітичний метод. Для вивчення УВТ на кожному з окреслених етапів розвитку застосовано метод синхронних зрізів. Під час дослідження семантики видавничих термінів частково використано метод компонентного аналізу, для з’ясування продуктивності словотвірних моделей та для виявлення найчисельніших терміногруп – статистичний метод. Застосовано також метод синтезу, оскільки становлення УВТ розглядається у широкому суспільно-політичному та культурному контексті. 
Наукова новизна роботи. На тлі відсутності комплексних досліджень УВТ дисертація є першою в українському мовознавстві спробою всебічно дослідити терміносистему видавничої справи як історично сформовану та функціонально розбудовану підсистему сучасної загальнонаціональної мови, що обслуговує комунікативні потреби суспільно важливої науково-практичної і творчо-організаційної галузі. На основі детального аналізу джерельної бази й відповідних дослідницьких матеріалів уперше відтворено лінгвальну та позалінгвальну історію формування в українській мові термінології видавничого фаху. Висновки та рекомендації щодо унормування сучасної УВТ сприятимуть реальному утвердженню української мови в науковій, освітній, професійній сферах національної видавничої справи та подальшій термінографічній роботі. Теоретичні узагальнення, накопичений фактичний матеріал можуть бути використані для вироблення засад нормалізації сучасної підмови видавничої галузі. У науковий обіг уводяться деякі видавничі терміни, які досі не були об’єктом лінгвістичного аналізу. 
Дисертація має практичне значення, оскільки на основі її висновків можливе подальше впорядкування й систематизація УВТ, вироблення рекомендацій щодо нормативного терміновживання у сфері професійного мовлення видавців. Результати дослідження можна використати під час викладання курсу історії української літературної мови, українського термінознавства; для написання підручників; для укладання галузевих термінологічних словників та сучасних тлумачних словників української мови, а також під час викладання курсу „Історія видавничої справи та редагування в Україні” та спецкурсу „Історія фахової мови видавців”. 
Особистий внесок здобувача. 15 публікацій, у яких викладено основні положення роботи, виконано самостійно. У двох публікаціях – статті та словнику друкарської термінології, що підготовлені у співавторстві, дисертантці належить добір частини фактичного матеріалу та його аналіз.
Апробація результатів дослідження. Дисертацію обговорено на засіданнях кафедри видавничої справи і редагування Української академії друкарства та відділу термінології та ономастики Інституту української мови НАН України. Положення дисертації апробовано на щорічних звітних конференціях кафедри видавничої справи і редагування Української академії друкарства (Львів, 2002, 2003, 2004); 7-й та 8-й Міжнародних наукових конференціях “Проблеми української термінології” (Львів, 2002, 2004); V і VІ Всеукраїнських наукових конференціях „Українська термінологія і сучасність” (Київ, 2003, 2005); V Міжнародній науково-практичній конференції „Гуманітарна освіта в технічних вищих навчальних закладах: проблеми та перспективи” (Київ, 2003); Міжнародній науково-практичній конференції “Масова комунікація в Україні та інформаційний виклик ХХІ ст.” (Дніпропетровськ, 2003); ХІ Міжвузівській студентській науковій конференції “Наука і вища освіта” (Запоріжжя, 2003); 3-й і 4-й Науково-технічних конференціях студентів і аспірантів “Друкарство молоде” (Київ, 2003, 2004); ХІІІ Міжнародній науковій конференції ім. проф. С. Бураго “Мова і культура” (Київ, 2004); Міжнародній науковій конференції „Українська мова в часі і просторі” (Львів, 2004); Міжнародному науково-методичному семінарі „Теорія і практика викладання української мови як іноземної” (Львів, 2005).
Публікації. Основні положення дисертації викладено у 13 статтях і 3 тезах конференцій. У співавторстві з Е. І. Огар підготовлено словник „Українська друкарська термінологія першої третини ХХ ст.”, що ввійшов до навчального посібника „Видавнича справа та редагування в Україні: постаті і джерела (ХІХ – перша третина ХХ ст.)” .
Структура дисертації. Дисертація є рукописом обсягом 179 сторінок, що складається зі вступу, трьох розділів, висновків, списку використаної літератури (358 позицій), списку джерел (135 позицій), переліку скорочень та чотирьох додатків (обсягом 35 сторінок). Загальний обсяг дисертації – 254 сторінки.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У Вступі обґрунтовано актуальність дослідження, проаналізовано стан опрацювання теми в науковій літературі, окреслено мету й завдання дисертації, вказано джерела і методи їхнього опрацювання, визначено об’єкт і предмет аналізу, розкрито наукову новизну роботи, її теоретичну цінність та можливість практичного використання, форми апробації результатів дослідження. З огляду на дискусійність і неодностайність у поглядах сучасних термінологів на природу терміна, з’ясовано визначення понять: термін, термінологія, терміносистема; означено ключові для дослідження поняття – видавничий  термін, видавнича термінологія, терміносистема видавничої справи.
Перший розділ „Українська видавнича термінологія як історично сформована терміносистема” присвячено аналізові розвитку УВТ, що відбувався в тісному зв’язку з поступом друкарства, видавничої та поліграфічної галузей та бібліологічної науки, а також був зумовлений історичним розвоєм української мови, зокрема науково-технічної. В основу періодизації історії становлення УВТ покладено виробничо-технологічний чинник, що характеризує еволюцію галузі та пов’язані з нею зміни в системі професійних знань, умінь і навичок та сформованих на їхній основі спеціальних понять. Виокремлено п’ять етапів розвитку УВТ; особливості формування термінології на кожному з них описано у відповідних підрозділах.
У першому підрозділі „Зародження УВТ у добу книгописання та початків українського книгодрукування (кінець XV – початок XVІІІ ст.)” висвітлено виникнення УВТ, що сягає часів рукописного способу виготовлення книжки, коли утворились лексеми на позначення внутрішніх елементів видання, елементів його оздоблення тощо (азбука, сторона, строка, червоне писмо). Із запровадженням на українських землях друкарства номінації, які використовувалися раніше у сфері книгописання, стали основою термінології, що відбивала вже інший спосіб книговиготовлення: літера, образ, писмо. До них додавалися детермінанти, що вказували на новий спосіб виготовлення книжки (книга вибивана, книга типом видана, писмо друкарскоє). Крім того, термінологія друкарської справи збагачувалась лексемами інших ремісничих галузей, де використовувалися подібні технології, зокрема ливарництва та різьбарства: вирізаня (пуансонів), отливаня (літер). Унаслідок упровадження мануфактурного виробництва в друкарнях відбувся розподіл праці, на що фахова мова відреагувала появою низки лексем на позначення професій: справщик, столпоправитель, типоназиратель. Чимало давніх термінів постало на власномовному ґрунті, одночасно УВТ інтенсивно поповнювалася номінаціями з мов, що були на той час мовами науки та культури, зокрема з грецької (архітипограф, хроніка) і латинської (дефекти, корикгатор, титул), а також з німецької, оскільки саме на німецьких землях винайдено друкарство (друк, талер, тигель). Запозичені лексеми вживалися паралельно з українськими. 
Період від ХV до першої третини ХVІІІ ст. завдяки сприятливій дії лінгвальних та позалінгвальних чинників виявився плідним для формування друкарської термінології. До початку ХVІІІ ст. вона не лише досягла значного рівня розвитку, а й активно впливала на формування російської термінології книгодрукування.
У другому підрозділі „Формування УВТ у період модернізації технологій друкарства (друга половина ХVІІІ – перше десятиліття ХХ ст.)” описано розвиток УВТ у складних тогочасних політичних обставинах. Фактичне припинення україномовного друку; міграція (часто примусова) фахівців; з одного боку, русифікація, а з другого – полонізація професійного мовлення спричинили поступове вилучення українських друкарських термінів із офіційного вжитку – їх витіснили російські або польські відповідники, а також засвоєні цими мовами запозичення (медиявель, нонпарель, петит). Проте розбудова самої друкарської галузі тривала, удосконалення виробництва супроводжувалося появою нових спеціальних понять і, відповідно, номінацій. Виникнення видавництв поклало початок становленню видавничої справи як окремої професійної галузі, відмежуванню її від виробничої (поліграфічної) сфери.
Аналізові етапу активної розбудови УВТ, знову за сприятливих суспільно-політичних обставин, присвячено третій підрозділ – „Становлення терміносистеми видавничої справи як окремої науково-практичної галузі (перша третина ХХ ст.)”. Велике значення для збагачення УВТ на початку ХХ ст. мав розвиток книгознавства як науки: численні бібліологічні дослідження українських науковців, організація відповідних науково-дослідних інституцій (Українського наукового інституту в Києві, Бібліографічної комісії Наукового товариства ім. Т. Шевченка у Львові) сприяли формуванню УВТ на науковій основі. На пожвавлення праці в цій царині позитивно впливали також становлення редакторського фаху, випуск україномовної науково-популярної, навчальної, періодичної фахової літератури. 
У зазначений період відбувалось активне творення термінів передусім на питомій мовній основі (дрібень (сучасний термін – петит), світлина (фотографія), складівниця (талер), покрівець (футляр), розділка (шпона)), УВТ досягла значного рівня розвитку, але потребувала унормування, підсумкової лексикографічної праці. Окремого словника УВТ у цей період так і не було створено, проте видавничі терміни початку ХХ ст. зафіксовано в технічних термінологічних словниках (капітеля (сучасний термін – капітель), криси (береги), перецифрування сторінок (спуск сторінок), плянтування (верстання), прирядкування (приведення), промежок (прогалина), титуловий аркуш (титульний аркуш), цифротекст (вивід)). 
Період 20—30-х рр. минулого століття був одним із найінтенсивніших в історії формування УВТ та важливим завдяки послідовній праці над термінологією на науковій основі й першим спробам її нормалізації. 
У четвертому підрозділі „Розвиток УВТ на етапі наукового осмислення видавничої справи (40—80-ті рр. ХХ ст.)” визначено особливості формування УВТ під впливом позалінгвальних чинників, що відбувалося в руслі зближення з російською видавничою термінологією. Вилучення з ужитку українських видавничих термінів було започатковано випуском „Виробничого бюлетеня”: коректа (запропоновано вживати термін коректура), крапчак, точковання (пунктир), складовина (набір). 
Проте саме в цей період завдяки діяльності наукових інституцій і навчальних закладів відбувалось вироблення основних наукових положень видавничої справи та розвиток теорії і практики редагування. Позитивні зміни суспільно-політичного життя 60-х рр. сприяли випускові першої галузевої термінографічної праці – „Короткого російсько-українського словника поліграфічних і видавничих термінів” В. І. Бови і М. П. Доломіно (1969 р.). Словник засвідчив тогочасну тенденцію до мінімального розходження УВТ і російської видавничої термінології: верстка – верстка, концевая полоса – кінцева полоса, листаж – листаж, набор – набор, пробел – пробіл. 
У п’ятому підрозділі „Розбудова УВТ періоду комп’ютеризації видавничо-поліграфічних процесів (90-ті рр. ХХ – початок ХХІ ст.)” з’ясовано тенденції розвитку УВТ на сучасному етапі, який характеризується передусім активними термінознавчими пошуками мовознавців та видавців. На розвиток УВТ протягом останніх десятиліть особливо вплинула комп’ютеризація редакційно-видавничих процесів, на яку термінологія видавничої справи відреагувала появою нових номінацій (інтернет-видання, комп’ютерна коректура, настільні редакційно-видавничі системи, оцифровані шрифти). На розбудові сучасної УВТ позитивно позначається випуск щоразу більшої кількості україномовних наукових праць, навчальних посібників, довідників з видавничої справи й поліграфії. Сприяють утвердженню УВТ і збірники наукових праць, статей, а також фахова періодика. Підготовлено й кілька словників, що фіксують УВТ („Українсько-російський та російсько-український словник-довідник з видавничої справи” Е. І. Огар; „Поліграфія та видавнича справа: Російсько-український тлумачний словник” Б. В. Дурняка, О. В. Мельникова, О. М. Василишин, О. Г. Дячка). Укладачі словників здійснюють спробу повернути в ужиток призабуті українські терміни: береги сторінки видання, верстання в облямування текстом, однотомове видання, складання та інші. УВТ у науковому й виробничо-технічному мовному просторі поступово повертає собі позиції, що були втрачені в другій половині ХХ ст.
Другий розділ „Лексико-семантична характеристика сучасної української видавничої термінології” присвячено розглядові УВТ як системи термінів, що відбиває систему понять видавничої справи. 
У першому підрозділі „Структура терміносистеми сучасної видавничої справи” визначено семантичний склад сучасної УВТ та її зв’язки з іншими терміносистемами. На логіко-поняттєвому рівні терміносистема складається з трьох основних термінополів: І) „видання”, ІІ) „редакційно-видавничі процеси”, ІІІ) „додрукарські видавничі процеси”. До першого термінополя належать мікротермінополя: види видань за різними типологічними ознаками (дитяче видання, науково-популярне видання, подарункове видання), одиниці виміру оригіналів та видавничої продукції (авторський аркуш, наклад видання, примірник), матеріальна конструкція (книжковий блок, корінець, палітурка), художньо-технічне оформлення (асиметричне верстання, композиція шпальти, суцільнотканинна палітурна кришка), композиційно-оформлювальні елементи (простий текст, текстова шпальта), апарат (анотація, бібліографічний апарат, примітки). До другого термінополя входять мікротермінополя: видавничі організації (видавництво, видавнича фірма), складники їх структури (комп’ютерний відділ, редакція), професії (літературний редактор, художник, верстальник), стадії (етапи) редакційно-видавничого процесу (інформаційний маркетинг, реданаліз, редагування, тематичне планування), видавнича техніка (настільні видавничі системи, принтер, сканер), опрацювання оригіналів (вичитування, наукове редагування, компенсаційні коректурні виправлення). Третє термінополе охоплює поняття, пов’язані з основними технологічними операціями, що виконуються на видавничому етапі: складальні (гранка, комп’ютерне складання), верстальні (переверстання, формат шпальти) та репродукційні процеси (триколірна репродукція, растрування, ретушування). 
У зв’язку з розвитком видавничої галузі змінюється структура УВТ на логіко-поняттєвому рівні. Протягом останнього часу чимало понять практично зникло, тому виходять з ужитку і терміни на їх позначення – як, наприклад, зі складу мікротермінополя „коректурні процеси” терміни: друкарська коректура, лінотипне складання. 
УВТ найтісніше пов’язана з бібліотечно-бібліографічною (бібліографічний опис, комплексний книготорговельний індекс-шифр, образотворче видання), книготорговельною (книга–поштою, книготорговельна знижка, ціна видання) та поліграфічною (конгревне тиснення, несуміщення фарб, словниковий папір) термінологіями, з яким її об’єднує об’єкт діяльності – видання. Водночас частина термінів є спільною для УВТ і для термінологій інших наук та галузей техніки, зокрема для літературознавства (авторський аркуш, композиція), мистецтва (арабески, рисунок), комп’ютерних технологій (грікінг,  файл) тощо.
У другому підрозділі „Лексико-семантичні явища в сучасній українській видавничій термінології” описано специфіку вияву в сучасній УВТ полісемії, омонімії, синонімії та антонімії.
УВТ властива зовнішньосистемна (загальновж. вікно, коридор), міжсистемна (математ. інтерполяція, архіт. капітель, комп’ют. редактор) та внутрішньосистемна (абзац, боковик, хвіст) полісемія. З огляду на вимогу однозначності терміна в межах окремої терміносистеми передусім слід уникати останнього з перелічених видів – полісемії всередині УВТ. За кількістю значень помітно переважають двозначні видавничі терміни (авторський примірник, літера), значно менше прикладів функціонування в УВТ три- і чотиризначних термінів (заголовок, автор). В аналізованій терміносистемі домінують полісемічні однослівні одиниці, оскільки значення окремого терміна-словосполучення уточнює кожен із його компонентів. Полісемія видавничих термінів найчастіше спричинена розвитком понять на основі метонімічних та метафоричних перенесень (коректура, монтаж, оформлення). Найважливішим завданням унормування УВТ на сучасному етапі є розмежування значень полісемічних терміноодиниць усередині терміносистеми за допомогою використання різних дериваційних моделей української мови. 
Проблема омонімії в УВТ не постає так гостро, як проблема багатозначності. Видавничі терміни, однозвучні з термінами інших галузей чи загальновживаними словами, не утруднюють фахового спілкування (завод, склад, біг). Джерелом найбільших непорозумінь є внутрішньосистемні видавничі омоніми (верстка, видання). Для забезпечення ефективної професійної комунікації необхідно використовувати широкі словотвірні можливості мови (як, наприклад, у випадку розмежування понять видання – предмет і видавання – процес).
Поширеною в УВТ є синонімія. Різні типи видавничих термінів-синонімів не лише побутують у сфері усного мовлення, але й закріплені у сфері фіксації – у галузевих термінологічних словниках і стандартах. Найбільше виявлено абсолютних синонімів, що представлені парами, в яких один термін питомий, а другий – чужомовного походження: буквиця – ініціал, виокремлення – акцентація, наклад – тираж. Менше синонімічних об’єднань з двох або більше запозичень (абреже (фр.) – екстензо (лат.)) чи власне українських лексем (прогалина – проміжок). Поширені в УВТ й терміни-варіанти – синоніми, що позначають тотожні поняття, але утворені за допомогою різних афіксів (коректура – коректування). 
Забезпечуючи унормування й стандартизацію термінів, важливо зважати на чинник усталеності терміна в УВТ, адже підвищена активність у термінотворенні, що спостерігається наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст., призводить до неправомірного введення в ужиток синонімів до вже усталених термінів: колонтитул – сигнальні слова, курсивний шрифт – писаний шрифт. Варто надавати перевагу українським термінам, а не чужомовним запозиченням, а також особливу увагу звертати на відповідність термінів нормам української літературної мови. Водночас не слід поспішати зі стандартизацією одного терміна із низки синонімічних, оскільки це питання найкраще вирішує реальна мовленнєва практика й час (комп’ютерні шрифти – цифрові шрифти – дигитальні шрифти). 
Антонімія в термінології є надзвичайно важливою з огляду на те, що вона систематизує уявлення про поняття. У сучасній УВТ функціонує чимало різнокореневих термінів-антонімів (друкувальні елементи – прогалинні елементи, оригінальні ілюстрації – запозичені ілюстрації, коментований покажчик – глухий покажчик), а також група однокореневих антонімів, утворених за допомогою приєднання антонімічних афіксів, найчастіше префіксів (рухомий колонтитул – нерухомий колонтитул, коректурний метод видання – безкоректурний метод видання). В УВТ представлено три типи антонімії: контрарну (вузькі шрифти – нормальні шрифти – широкі шрифти), контрадикторну  (парна сторінка – непарна сторінка) та комплементарну (обов’язкові елементи бібліографічного опису – факультативні елементи бібліографічного опису). Контрарні антоніми в УВТ часто мають більш ніж одне проміжне поняття (надсвітле написання шрифту – світле написання шрифту – напівжирне написання шрифту – жирне написання шрифту – наджирне написання шрифту).
У третьому розділі „Основні шляхи формування термінології видавничої справи” розглянуто особливості термінотворення в УВТ, виявлено найважливіші шляхи й найпродуктивніші способи її збагачення, проаналізовано використовувані словотвірні моделі, окреслено роль семантичного й синтаксичного способів термінотворення, а також вплив на розвиток УВТ запозичення з чужих мов.
Перший підрозділ „Використання семантичного способу” присвячено аналізові творення видавничих термінів унаслідок вторинної номінації – метафори та метонімії. Найбільше назв спеціальних понять видавничої справи утворилось шляхом метафоризації (кишеня, корінець, кратери, пелюстка, підвал). Метонімія виявилася менш продуктивною: у досліджуваній термінології вона представлена переважно перенесенням за суміжністю з назви процесу на назву результату (зображення, перевидання). Утворені в такий спосіб терміни призводять до розвитку багатозначності в терміносистемі. Найчастіше переосмислюються загальновживані слова (вікно, спинка, повітря), рідше – науково-технічні терміни інших галузей (діаграма, таблиця, форма) та видавничі професіоналізми (віжки, шапка). Найпродуктивнішою вторинна номінація була на початкових етапах формування УВТ.
Поряд із термінологізацією загальновживаної лексики, в УВТ спостерігаємо й детермінологізацію, що полягає в уживанні видавничих термінів за межами своєї терміносистеми. Видавничі терміни, розширюючи сферу функціонування, набувають нового, неспеціального значення: кліше, книжка, мініатюра, формат. 
„Роль морфологічного способу” у творенні видавничих термінів з’ясовано в другому підрозділі. Дослідження засвідчило, що термінотворення відбувається за моделями, властивими й для загальновживаних слів, проте використовується загалом менший арсенал словотворчих засобів і словотвірних моделей. Найбільшу активність виявляють такі різновиди морфологічного способу термінотворення, як суфіксація (найпродуктивнішими є словотвірні моделі із суфіксами -нн(я), -к(а), -ник, -ість, -ов(ий), -н(ий), -ськ(ий) тощо: верстання, примітка, довідник, розгортуваність, етикетковий (папір), курсивний (шрифт), редакторський (аналіз)), а також нульова суфіксація (обріз, роздрук) й основоскладання (кольоропроба, фарбопрогін). 
Менш продуктивне творення видавничих термінів префіксацією (підрубрика, понаднакладові (примірники)), префіксально-суфіксальним способом (безрастровий (друк), міжлітерний (проміжок)), словоскладанням (аркуш-відбиток, книжка-іграшка), абревіацією (літературний редактор – літред, бібліотечно-бібліографічна класифікація – ББК).
У третьому підрозділі „Продуктивність аналітичної деривації” проаналізовано терміни, утворені аналітичним способом. В УВТ переважають двокомпонентні словосполучення зі зв’язком узгодження або керування (найпродуктивніші моделі: прикметник + іменник (вертикальне читання, заголовкові літери, порядкове звіряння), іменник + іменник (культура видання, форматування рядків, читабельність шрифту). 
Значна частина трикомпонентних термінів-словосполучень утворилась ускладненням відповідних словосполучень із двох компонентів за моделями „прикметник + прикметник + іменник”, „прикметник + іменник + іменник”, „іменник + прикметник + іменник”, „іменник + іменник + іменник” (алфавітний бібліографічний покажчик, комбіноване верстання ілюстрацій, елемент бібліографічного опису, калькуляція собівартості видання). На сучасному етапі розвитку УВТ аналітична деривація виявляє високу продуктивність і є одним із найперспективніших шляхів поповнення видавничої термінології.
Четвертий підрозділ „Запозичення з чужих мов” присвячено аналізові запозичень в УВТ. Найдавніші терміни виникли в часи рукописного виготовлення книжки на основі запозичень із давньогрецької мови (серед грецизмів найбільше назв видань: акафіст, мінея, Псалтир). На початкових етапах винайдення друкарства видавничу термінологію поповнили латинізми, що позначали професії, елементи видання, формати: редактор, контртитул, терція, ін-кварто. Розвиваючись у ХV—ХVІІІ ст. природним шляхом, УВТ збагачувалася запозиченнями з класичних мов, засвоюючи і пристосовуючи їх відповідно до законів української мови. Грецькі й латинські корені широко використовувалися для творення нових термінів і в період технологічного переозброєння друкарства (ХІХ – початок ХХ ст.): термографія, хромолітографія, акватинта, ротапринт. 
Запозичення з німецької мови в перші періоди становлення УВТ пов’язані із номінуванням нових понять, що стосуються техніки й технології книгодрукування: гарт, друк, тенакль, шрифт. Численний пласт германізмів становлять назви, що стосуються структури видання та елементів його художньо-технічного оформлення: абзац, шпальта. Запозичення з німецької мови вживаються і на позначення назв видань: плакат, проспект. 
У процесі формування УВТ значну роль відігравала й польська мова, яка часто була посередником у запозичуванні лексем з латинської, німецької і деяких інших мов. 
У ХІХ—ХХ ст. найбільший вплив на формування УВТ мали французька й англійська мови, які найбільш повно з усіх європейських мов, засвоїли латинську лексику. Запозичення з французької мови позначають різновиди видавничої продукції, елементи художньо-технічного оформлення видання й частини матеріальної конструкції книжки, кеглі друкарських шрифтів тощо, більшість із них – інтернаціоналізми (брошура, естамп, фронтиспіс).
Терміни-англіцизми почали потрапляти до УВТ ще в другій половині ХІХ ст. у зв’язку з поширенням нових різновидів друку та поліграфічних машин (офсет). Однак про експансію спеціальних номінацій з англійської мови до української (зрештою, як і до більшості європейських мов) можна говорити, починаючи з 80-х рр. ХХ ст., з поширенням у видавничій справі нових технологічних досягнень (дисплей, інтерфейс, фрейм). Нові англіцизми сприймаються як чужі: дингбат, трепінг. На позначення деяких понять потрібно утворювати номінації на власномовній основі, замінюючи таким чином немилозвучні, з непрозорою внутрішньою формою запозичення. 
Упродовж ХХ ст. на УВТ, як і на всю науково-технічну мову, через дію позалінгвальних чинників найвиразніший вплив мала російська мова: унаслідок цього в термінологію видавничої справи потрапила велика кількість скалькованих термінів, лексичних русизмів тощо: полоса, вичитка, правка, приводка, текстовка, фальцовка, наборщик. Російська мова була також посередником у запозиченні термінів із західноєвропейських мов, впливаючи на їх засвоєння в УВТ.
Серед українських видавничих термінів трапляються запозичення з інших європейських мов (зокрема, італійської (марзан, мецо-тинто) та голландської (ельзевіри)), проте вплив цих мов не був визначальним у розвитку УВТ. 
Додатки до дисертації містять: а) реєстр українських видавничих термінів 20—30-х рр. ХХ ст., б) схему зв’язків терміносистеми видавничої справи з іншими терміносистемами; в) схему, що відображає структуру сучасної УВТ на логіко-поняттєвому рівні; г) схему класифікації УВТ.

ВИСНОВКИ

1. Як функціональна підсистема загальнонаціональної мови УВТ пройшла тривалий і складний шлях становлення й на сьогодні є сформованою терміносистемою, що задовольняє комунікативні потреби фахівців галузі.
2. Упродовж усієї історії термінологія видавничої справи розвивалась під визначальним впливом виробничо-технологічного та історично-політичного чинників. Перші спеціальні номінації виникли на питомій мовній основі в часи рукописного книговиготовлення та послужили основою формування друкарської термінології у кінці ХV – на початку ХVІІІ ст. Надалі – до ХІХ ст. – під дією позалінгвальних чинників термінологія поповнювалася численними запозиченнями. Злам ХІХ—ХХ ст. важливий остаточним відокремленням видавничої справи від поліграфії та початком формування власне УВТ, що у сприятливому суспільно-політичному контексті відбувалося з якнайширшим використанням українських мовних ресурсів. З 30-х рр. ХХ ст. і протягом наступних п’ятдесяти років УВТ русифікувалася. 1969 р. вийшов друком перший словник фахової термінології (близько 1000 одиниць). Від 90-х рр. ХХ ст. триває сучасний етап розвитку УВТ, що характерний збагаченням термінології новими одиницями внаслідок модернізації видавничої справи й активною працею видавців та мовознавців над унормуванням терміносистеми. Інтенсивні спроби нормалізації УВТ засвідчують опубліковані 2002 р. дві термінографічні праці (понад 2500 та 3000 одиниць).
3. Сучасна УВТ складається з трьох великих термінополів: перше – „видання” – охоплює поняття, що стосуються різновидів видань та внутрішньої і зовнішньої їх організації; друге – „редакційно-видавничі процеси” – об’єднує поняття, пов’язані з суб’єктами видавничої діяльності, та поняття, що стосуються операцій та процесів, які виконуються на етапі редакційно-видавничого опрацювання оригіналів; до третього термінополя – „додрукарські видавничі процеси” – належать поняття, пов’язані зі складальними, верстальними та репродукційними процесами. Особливістю УВТ є наявність у складі її ядрової термінології, терміноодиниць, спільних для видавничої, бібліотечно-бібліографічної, книготорговельної та поліграфічної терміносистем, а також загальнонаукових та загальнотехнічних термінів. 
4. У досліджуваній термінології вияв полісемічних, омонімічних, синонімічних та антонімічних відношень має свою специфіку. Полісемічні видавничі терміни найчастіше є двозначними, рідше – тризначними; більшість із них – терміни-слова (терміни-словосполучення, значення яких уточнює кожен із компонентів, значно рідше є багатозначними). Полісемія видавничих термінів спричинена передусім розвитком понять на основі метонімії та метафори. Для УВТ характерне функціонування великої кількості синонімічних пар, у яких один термін український, а другий – запозичений, а також пар із двох запозичень. Це свідчить про змагання питомих мовних форм із чужомовними впливами й конкуренцію між давніми та сучасними запозиченнями. Антонімія в УВТ сприяє системності термінології і чіткому уявленню про зв’язки між поняттями. В УВТ функціонує найбільше різнокореневих термінів-антонімів. Особливістю антонімічних відношень в УВТ є наявність антонімів з більш ніж одним проміжним поняттям.
5. У поповненні УВТ на початкових етапах її формування найважливішу роль відігравав семантичний спосіб: найбільше назв понять видавничої справи постало внаслідок метафоричного перенесення значення на основі зовнішньої чи функціональної, або водночас і зовнішньої, і функціональної подібності. Метонімія менш продуктивна в досліджуваній термінології й відбувається найчастіше на основі перенесення за суміжністю процес → результат. Протягом усіх етапів розвитку УВТ продуктивним був морфологічний спосіб, зокрема суфіксація й нульова суфіксація, а також основоскладання. Менш інтенсивними є префіксальний і префіксально-суфіксальний способи, словоскладання й абревіація. У розбудові сучасної УВТ найпродуктивнішою є аналітична деривація. За структурою видавничі терміни-словосполучення найчастіше двокомпонентні (моделі „прикметник + іменник” та „іменник + іменник”). Аналітичні конструкції з чотирьох і більше компонентів функціонують в УВТ, проте здебільшого в писемному науковому мовленні. Найнижчу продуктивність у творенні видавничих термінів виявляє морфолого-синтаксичний спосіб.
6. У всі періоди розвитку УВТ формувалася на питомій мовній основі, водночас поповнюючись і чужомовними запозиченнями. Інтенсивність і вибір мови-джерела запозичення термінів найбільше залежали від позалінгвальних чинників. На початкових етапах становлення УВТ визначальним був вплив класичних мов. Починаючи з ХVІ ст. видавнича термінологія збагачувалася численними германізмами; у ХІХ ст. – запозиченнями з французької мови. Протягом ХХ ст. суттєвим для розвитку УВТ був вплив російської мови. Починаючи з 80-х рр. ХХ ст. особливо виразною є хвиля запозичень-англіцизмів, чимало з яких українська мова ще не засвоїла. 
7. Терміни, що ними УВТ постійно поповнюється на сучасному етапі розвитку, вимагають аналізу з боку фахівців, які здатні визначити точність й адекватність нової номінації позначуваному поняттю, і мовознавців, які можуть оцінити відповідність нового терміна мовним нормам. Спільне опрацювання нової термінології дозволить чинити опір надмірним захопленням чужомовними запозиченнями.
Висновки з дослідження можуть бути використані у подальшій праці над унормуванням і стандартизацією УВТ, у підготовці галузевих термінологічних словників та загальномовних тлумачних лексикографічних праць. 

СПИСОК ПУБЛІКАЦІЙ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ

1. Процик М. Р., Огар Е. І. Комп’ютеризація видавничої галузі та розвиток сучасної видавничої термінології // Вісник: Проблеми української термінології. – Львів: Нац. ун-т „Львів. політехніка”, 2002. – № 453. – С. 237—241. 
2. Процик М. Р. Лексико-тематичні групи у складі сучасної української видавничої термінології // Українська термінологія і сучасність: Збірник наукових праць. / Відп. ред. Л. О. Симоненко. – К., 2003. – Вип. V. – С. 247—250.
3. Процик М. Р. Словникове втілення сучасної видавничої термінології // Вісник Дніпропетровського національного університету. Серія журналістика та літературознавство. – Дніпропетровськ, 2003. – С. 300—304. 
4. Процик М. Р. Стан термінографічного опрацювання української видавничої термінології // Гуманітарна освіта в технічних вищих навчальних закладах: Збірник наукових праць факультету лінгвістики Гуманітарного інституту Національного авіаційного університету. – К.: ІВЦ Держкомстату України, 2003. – Вип. 7. – С. 87—97.
5. Процик М. Р. Українська видавнича термінологія у 30-х роках ХХ століття // Проблеми української термінології / Вісник Національного університету “Львівська політехніка”. – Львів, 2004. – № 503 – С. 159—162.
6. Процик М. Р. Роль книгознавчої періодики у формуванні української видавничої термінології початку ХХ століття // Збірник наукових праць Науково-дослідного центру періодики / НАН України. ЛНБ ім. В. Стефаника. НДЦ періодики. – Львів, 2004. – Вип. 12. – С. 149—167.
7. Процик М. Р. Українські видавничі терміни у словниках 20—30 років ХХ ст. // Вісник Львівського національного університету ім. І. Франка. Серія філологічна. – Львів: ЛНУ ім. І. Франка, 2004. – Вип. 34. – Ч. І. – С. 486—492.
8. Процик М. Р. Значення семантичного способу у творенні сучасних українських видавничих термінів // Українська термінологія і сучасність: Зб. наук. пр. / Відп. ред. Л. О. Симоненко. – К.: КНЕУ, 2005. – Вип. VІ. – С. 327—332.
9. Процик М. Р. Особливості термінотворення української видавничої термінології // Проблеми української термінології / Вісник Національного університету “Львівська політехніка” / Відп. ред. Л. М. Полюга. – Львів, 2005. – № 38. – С. 89—100.
10. Процик М. Р. Українська періодика з видавничої справи і поліграфії кінця ХХ – початку ХХІ ст. як джерело поповнення сучасної національної видавничої термінології // Збірник наукових праць Науково-дослідного центру періодики / НАН України. ЛНБ ім. В. Стефаника. НДЦ періодики. – Львів, 2005. – Вип. 13. – С. 316—323.
11. Процик М. Р. Термінознавча компетенція як основа мовної культури сучасного видавця // Поліграфія і видавнича справа: Науково-технічний збірник. – Львів, 2002. – Вип. 39. – С. 212—217.
12. Процик М. Р. Значення менталізації у становленні української видавничої термінології на початку ХХ ст. // Мова і культура: Науковий щорічний журнал. – К.: Вид. дім Д. Бураго, 2004. – Вип. 7. – Т. ІV. Ч. 1. – С. 179—182.
13. Процик М. Р. Словотворення в сучасній українській видавничій термінології // Поліграфія і видавнича справа: Науково-технічний збірник. – Львів, 2004. – Вип. 41. – С. 136—141.
14. Процик М. Р. Проблема перекладу термінів на сучасному етапі розвитку видавничої термінології // Наука і вища освіта. Вип. 7.: Тези доповідей учасників ХІ Міжвузівської студентської наукової конференції. – Запоріжжя: ГУ „ЗІДМУ”, 2003. – С. 330—331.
15. Процик М. Р. Проблеми сучасної української видавничої термінології // Друкарство молоде: Збірник доповідей 3-ї науково-технічної конференції студентів і аспірантів „Друкарство молоде”. – К., 2003. – С. 137—141.
16. Процик М. Р. Синонімія в сучасній українській видавничій термінології // Друкарство молоде: Доповіді 4-ї науково-технічної конференції студентів і аспірантів „Друкарство молоде”. – К., 2004. – С. 166—168.
17. Процик М. Р., Огар Е. І. Українська друкарська термінологія першої третини ХХ ст. // Видавнича справа і редагування в Україні: постаті і джерела (ХІХ – перша третина ХХ ст.): Навч. посіб. / За ред. Н. В. Зелінської. – Львів: Світ, 2003. – С. 586—593.

АНОТАЦІЯ
Процик М. Р. Сучасна українська видавнича термінологія. – Рукопис.
Дисертація на здобуття наукового ступеня кандидата філологічних наук зі спеціальності 10.02.01 – українська мова. – Інститут української мови НАН України, Київ, 2006.
Досліджено лінгвальні й позалінгвальні особливості формування української видавничої термінології та сучасні проблеми її функціонування. На базі картотеки, укладеної за матеріалами довідкових, наукових, навчальних, науково-популярних видань з видавничої справи, книгознавства, поліграфії, простежено історію становлення української видавничої термінології, проаналізовано організацію терміносистеми сучасної видавничої справи, визначено її лексико-семантичні особливості, описано шляхи формування видавничої термінології, основні моделі термінотворення та їхню продуктивність, висвітлено вплив чужих мов на збагачення термінології видавничої справи. Подано рекомендації щодо упорядкування видавничої термінології.
Ключові слова: термін, українська видавнича термінологія, терміносистема, термінополе, термінотворення, словотвірна модель.

АННОТАЦИЯ
Процик М. Р. Современная украинская издательская терминология. – Рукопись.
Диссертация на соискание ученой степени кандидата филологических наук по специальности 10.02.01 – украинский язык. – Институт украинского языка НАН Украины, Киев, 2006.
Исследуются лингвистические и экстралингвистические особенности формирования украинской издательской терминологии, современные проблемы ее функционирования. На базе картотеки, составленной по материалам справочных, научных, учебных, научно-популярных изданий по издательскому делу, книговедению, полиграфии, изучена история становления украинской издательской терминологии, проанализирована организация терминосистемы современного издательского дела, выявлены ее лексико-семантические особенности, описаны способы формирования издательских терминов, основные модели терминообразования и их продуктивность, показано влияние иностранных языков на обогащение терминологии издательского дела. Предложены рекомендации по упорядочению издательской терминологии.
Ключевые слова: термин, украинская издательская терминология, терминосистема, терминополе, терминообразование, словообразовательная модель.

SUMMARY
Protsyk M. R. Modern Ukrainian Publishing Terminology. – Manusсript.
Thesis for the candidate’s degree of philologіcal sciences in speciality 10.02.01 – Ukrainian language. – Institute of Ukrainian language of National Academy of Sciences of Ukraine, Kyiv, 2006.
Ukrainian publishing terminology (UPT) as functional subsystem of a national language has undergone lengthy and complex way of its establishment; today it’s an organized terminological system which can meet experts’ communicative needs of this branch.
During its development history Ukrainian publishing terminology has been significantly influenced by productive technological as well as historical and political factors. Earliest special nominations on linguistic basis date back to the period of manuscript book-publishing and became the basis of publishing terminology in late XV – early XVIII century. Further by XIX century terminology had been supplemented by numerous borrowings. At the edge of two centuries XIX – XX book-publishing and polygraphy became separate trades. That was the early yet socially and politically favorable period of formation of Ukrainian publishing terminology with extensive involvement of Ukrainian language resources. Beginning with the 30-ies of XX century UPT has undergone russification for fifty years. In 1969 the first terminological dictionary of about 1000 entries was published. Early 90-ies of XX century became the modern milestone of UPT development. At that period terminology was replenished by new items due to modernization of book-publishing as well as active input of both publishers and linguists who had been trying to bring terminological system to certain norms and standards. In 2002 two terminological works of 2500 and 3000 entries each were published, which prove the attempt of UPT normalization.
Contemporary UPT consists of three large terminological fields: the first is “publishing” meaning the variety of publications as well as its internal and external organization; the second is “editing process” which combines the notions related to the subjects or doers of publishing activity, this also includes notions related to operations and processes implemented at original editing and procession stage; the third terminological field is “pre-publishing processes” which include notions related to the process of storage, makeup and reproduction. One of UPT’s peculiarities is that its kernel terminology includes items common for publishing, bibliographic, book trade and polygraphic terminological systems as well as general scientific and technical terms.
This terminology reveals specific polysemic, homonymic, synonymic and antonymic relationships. Polysemic publishing terms often have two meanings, sometimes three; the majority of them are term-words (term-colocations, of which each component specifies the overall meaning, are rarely polysemantic). Another characteristic feature of UPT is functioning of numerous synonymic pairs, which include one Ukrainian and the other borrowed term, sometimes both terms are borrowed. This signifies the competition between own linguistic forms and those borrowed from other languages, as well as the competition between old and modern loan words. Antonyms in UPT contribute to systemic terminology and clear idea of relations between opposite notions. The peculiarity of antonymic relationships in UPT is antonyms with more than one interim notion.
Semantic way played the most important role in early stages of UPT formation and replenishing. The bulk of book-publishing terms came into existence due to metaphoric method, while metonymy is less productive in this terminology. During all stages of UPT development morphological method, mainly suffixes and zero suffixes, as well as stem-composition, was one of the most productive. In contemporary UPT development the most productive is analytical derivation. By their structure publishing word-collocations are mostly two-componential (such models as adjective + noun and noun + noun). The lowest productivity in making publishing terms belongs to morphological syntactic way.
In all stages of its development UPT was formed on its own linguistic basis, supplemented by loan words. In early stages of its establishment the influence of classical languages was quite obvious. Beginning with XVI century publishing terminology was replenished by numerous German loans, in XIX century – by French loans, while in XX cent. the influence of the Russian language was quite significant. Beginning of 80-ies of XX century is characterized by numerous English loans, many of which never became part of the Ukrainian language.
The conclusions of this research may be further used in bringing UPT to certain norms and standards, as well as compiling branch terminological dictionaries and explanatory lexicographic works.
Key words: term, Ukrainian publishing terminology, terminological system, terminological field, term building, world building model.

Підписано до друку 18.05.2006 р. Формат 60Ч84/16
Гарнітура Times New Roman PS MT. Папір офс.
Друк на ризографі. Умовн. Друк. Арк. 1,0.
Наклад 100 прим. Зам. № 199.

ТзОВ “Компанія "Манускрипт"”
79008, м. Львів, вул. Руська, 16, к. 3,
Тел. (032) 297-81-00