МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ЗАПОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

С.В Северина

ЕКОНОМІЧНИЙ РИЗИК ТА МЕТОДИ ЙОГО ВИМІРЮВАННЯ

Конспект лекцій
для студентів освітньо рівня «бакалавр» 
напряму підготовки «Фінанси і кредит»

Запоріжжя

Тема 1. Теоретичні основи управління фінансовими ризиками

Ризик – об’єктивно-суб’єктивна категорія, пов’язана з подоланням невизначеності, випадковості, конфліктності в ситуації неминучого вибору, що відображає ступінь досягнення суб’єктом очікуваного результату.
Об’єкт ризику розглядають залежно від мети nf рівня дослідження. На мікрорівні ним може бути окрема господарська операція, вид продукції, технологія, напрям виробничої діяльності тощо; на мезорівні – окреме підприємство, галузь, соціокультурна спільнота людей певної територіальної одиниці; на макрорівні – країна, регіон тощо. Усі об’єкти ризику є системами – множинами елементів довільної природи, що мають зв’язки і утворюють певну цілісність.
Об’єкт ризику – система, ефективність та умови функціонування якої наперед точно не визначені.
Суб’єкт ризику визначається з огляду на його правомочність приймати рішення щодо об’єкта ризику. Зазвичай на мікрорівні суб’єктами ризику виступають окремі особи (керівники, менеджери, відповідальні працівники). Для мезо- і макрорівня характернішим є прийняття колективних рішень.
Суб’єкт ризику – особа (індивід або колектив), яка зацікавлена в результатах управління об’єктом ризику і має компетенцію приймати рішення щодо об’єкта ризику.
Усі ризики виникають внаслідок дії різноманітних чинників, що стають джерелами ризику.
Джерело ризику – фактори (явища, процеси), які спричиняють невизначеність результатів, зумовлених певними змінами ендогенного чи екзогенного характеру або діями суб’єктів ризику.
Джерела ризику за проявом поділяють на дві групи: зовнішні і внутрішні. Зовнішні джерела ризику формуються у зовнішньому середовищі системи, і повністю уникнути їх дії неможливо (наприклад, на підприємство як систему діють зовнішні джерела ризику: природні, політичні, соціальні, макроекономічні фактори). Внутрішні джерела ризику (персонал, техніка, технологія тощо) виникають усередині самої системи, і їх наявність і активність значно залежать від дій суб’єкта ризику. Отже, діяльність усіх економічних суб’єктів супроводжується ризиком.
Сутність економічного ризику. Ризик завжди притаманний економіці вільного підприємництва, оскільки бізнес передбачає обмірковане прийняття ризику з метою отримання бажаної віддачі. Уникнути економічних ризиків повністю неможливо. Вони існують через об’єктивні, притаманні економіці категорії конфліктності та невизначеності, відсутність повної інформації, неможливість здійснення точного прогнозу щодо багатьох параметрів економічних об’єктів та процесів. Економічний ризик розглядають в контексті процесів прийняття рішень в умовах невизначеності як сукупність ймовірних економічних, політичних та інших сприятливих і несприятливих наслідків реалізації обраних рішень. Крім того, ризик є обов’язковим атрибутом новаторської, інноваційної економічної діяльності.
Неминучість виникнення економічного ризику у процесі підприємницької діяльності зумовлена такими факторами: свобода дій підприємців, орієнтація підприємницької діяльності на одержання високого прибутку, діяльність у конкурентному середовищі тощо.
Економічний ризик – аспект діяльності суб’єктів господарського життя, пов’язаний з подоланням невизначеності в ситуації невідкладного вибору, в процесі якого можна оцінити ймовірність досягнення бажаного результату, невдачі й відхилення від мети.
Ризику як економічному явищу притаманні такі ознаки:
а) ризик призводить як до негативних, так і позитивних результатів;
б) ризик — це категорія імовірнісна. Він може мати місце або ні. Ця характеристика ризику є принциповою. Заздалегідь визначені і кількісно оцінені господарські ситуації не вважаються на певний момент ризикованими;
в) ризик може мати місце лише в процесі здійснення господарських операцій.
Теоретичну і методологічну базу досліджень економічного ризику, обчислення ймовірностей настання втрат та збитків досліджує теорія ризику. Вона розвивається у двох напрямах: як складова прикладної математики – стохастика, завданням якої є обчислення ймовірностей, і як спеціальна економічна дисципліна, що вивчає економічний зміст втрат і збитків, які виникають з певною ймовірністю, та методику їх уникнення або доведення до прийнятної величини.
З точки зору теорій систем ризик розглядають як одну із системних характеристик, властивість, притаманну будь-яким видам цілеспрямованої діяльності. Ця системна характеристика виявляється як конфлікт між окремими цілями суб’єкта ризику, невизначеність стосовно методів реалізації цілей, зміст, напрям та умови досягнення котрих не є чітко зрозумілими суб’єктові управління (прийняття рішень).
Економічний ризик детермінує система постулатів, якими обтяжена підприємницька діяльність:
1) всеосяжність ризику. Необтяжених ризиком підприємницьких суб’єктів не існує. Ризик є об’єктивною реальністю буття підприємця, який удосконалює умови свого функціонування в середовищі, що постійно трансформується. Суб’єктивна оцінка ризиків є детермінованою: підприємці можуть сприймати його як абсолютну загрозу, що може призвести до краху; як попередження, внаслідок якого можуть виникнути небажані відхилення від обраної мети; як реальну можливість (шанс) отримання додаткових переваг, зокрема через різноманітні механізми перерозподілу, тощо;
2) об’єктивність вияву ризику. Ризик є об’єктивним явищем у функціонуванні будь-якого економічного об’єкта. Хоча ризиковані управлінські рішення суб’єктивні, об’єктивність природи настання ризику незмінна, що повинен усвідомлювати суб’єкт ризику в процесі здійснення господарської діяльності;
3) виникнення ризику в процесі досягнення мети. Ризик може бути відсутній лише для тих суб’єктів господарювання, які не мають особистої зацікавленості щодо функціонування і розвитку певної економічної системи (підприємства за умов соціалістичної економіки);
4) поява ризику у ситуації невідкладного вибору в момент прийняття рішення. Якщо вибору немає, тобто можливий тільки один варіант розвитку подій, то відсутні очікування, вибір і ризик, однак така ситуація характерніша для механістичних, а не соціально-економічних систем;
5) непостійність і мінливість ризику у просторі і часі. Структура і ступінь ризику діалектично змінюються в часі внаслідок впливу змін зовнішнього та внутрішнього середовища, дії низки об’єктивних і суб’єктивних факторів;
6) спрямованість ризику у майбутнє. Ризиком обтяжені передбачення, прогнози, плани, оскільки майбутнє соціально-економічних процесів неможливо передбачити повністю і в усіх деталях;
7) необхідність чіткого розмежування ризику як економічної категорії і як кількісної оцінки невизначеності ситуації. Визначають не лише ймовірність настання (ненастання) певної події (досягнення мети), а й оцінюють низку показників, які можуть кількісно детермінувати ризик (величина втрат тощо);
8) вияв принципу синергізму ((грец. synergy – який діє спільно) – принципу накопичення ефекту, що відповідає математично парадоксальній формулі 1+1>2) при розвитку ризикової ситуації. Різні види ризику пов’язані між собою, прагнення зменшити один вид ризику може призвести до виникнення іншого ризику (наприклад, уникнення ризику через відмову від укладання непевного контракту призводить до ризику невикористаних можливостей);
9) вимірювання ризику на основі загальнометодологічних положень теорії вимірювання. Відповідно до цієї теорії вимірюють властивості емпіричних об’єктів, а не самі об’єкти, хоча жодна властивість не може існувати поза реальним об’єктом, а певною властивістю можуть бути наділені різні об’єкти. Для кількісної оцінки ступеня ризику використовують вимірювальні властивості систем (у т. ч. економічних), якими повинні бути такі характеристики структури, стану чи поведінки цих систем та їх зовнішнього середовища, які дають змогу знайти і деталізувати за потенційно можливими наслідками майбутні стани чи траєкторії поведінки об’єктів. Виявлення таких властивостей є предметом якісного аналізу ризику, ґрунтується на з’ясуванні ключових змінних (факторів) ризику, вимагає наукових підходів до ідентифікації видів ризику.
Отже, уникнути економічного ризику повністю неможливо, оскільки він існує внаслідок об’єктивних, притаманних економіці категорій конфліктності та невизначеності, відсутності повної (вичерпної) інформації, неможливості здійснення точного прогнозу параметрів економічних об’єктів та процесів. Ризик є економічною категорією, яка відображає характерні особливості сприйняття заінтересованими суб’єктами економічних відносин об’єктивно існуючих невизначеності та конфліктності. Підприємницька активність, готовність іти на ризик тісно переплітаються, оскільки підприємці ризикують, навіть зважаючи на втрати, до яких може призвести ризик.
Основні властивості ризику
Наявність фактора ризику є необхідним атрибутом ринкової економіки, оскільки ринок передбачає економічну свободу суб’єктів господарської діяльності, за якої вигода одних може стати втратами для інших. Тому суб’єкти ринку, прагнучи мінімізувати втрати, повинні передбачати різні типи ризиків, джерела їх виникнення, можливість настання, наслідки і втрати. Однак, як правило, це супроводжується величезними труднощами. Сучасна економічна система є складною структурою, яка безперервно розвивається і видозмінюється, трансформуючи і втрачаючи певні властивості і елементи, набуваючи нових.
Виокремлюють такі основні властивості ризику: конфліктність (суперечливість), альтернативність, правомірність, результативність, невизначеність.
Конфліктність ризику виявляється у певній суперечності між об’єктивно існуючими ризиковими ситуаціями та їх суб’єктивною оцінкою. Так, особа, що здійснює вибір, залежно від умов може вважати свої дії ризикованими або обережними. У процесі управління складною економічною системою за неузгодженості дійсного та бажаного її стану можуть виникати конфліктні ситуації. Причини їх виникнення при підготовці і прийнятті рішень безпосередньо пов’язані з суперечливою природою суб’єкта управління і поділяються на кілька груп:
– недосконалість процесу управління, спричинена невизначеністю інформації про об’єкт, недосконалістю методів та алгоритмів, помилками або некомпетентністю персоналу;
– недоліки у процесах взаємодії окремих елементів системи управління;
– обмеженість можливостей системи управління (нестача ресурсів, часу);
– багатозначність, багатокритеріальність, множинність стратегічних, тактичних і поточних цілей функціонування системи;
– втрата системою управління здатності адекватно розв’язувати нові задачі.
Суперечливість ризику проявляється у різних аспектах: з одного боку, ризик зорієнтований на отримання позитивних для системи результатів прийняття рішень найефективнішими способами, з іншого – може призвести до несприятливих соціально-економічних наслідків (оскільки оцінка чи вибір альтернатив ґрунтується на неповній, нечіткій, недостовірній на момент прийняття рішення інформації).
Альтернативність ризику зумовлена необхідністю управління ним на основі оцінювання і вибору однієї з кількох найвірогідніших стратегій (альтернатив, варіантів, управлінських дій). Залежно від конкретного змісту ризикової ситуації альтернативність може бути неоднакового ступеня складності і вирішуватись різними способами. У простих ситуаціях вибір здійснюється, як правило, на основі минулого досвіду і інтуїції, а в складних – необхідно додатково використовувати спеціальні методи і методики.
Альтернативи бувають незалежними, будь-які дії з якими не впливають на якість інших альтернатив, і залежними, за яких прийняття однієї з множини альтернатив впливає на характер вияву (ризику реалізації) інших.
Правомірність ризику полягає в дотриманні певного механізму, який регулює правовий аспект його вияву. Критеріями обґрунтованості при цьому слугують законодавство, юридичне право, морально-етичні норми.
Результативність ризику виявляється у потенційній можливості відхилень від очікуваного результату події (негативних, нульових і позитивних). Ризик виражається ймовірністю одержання таких небажаних результатів, як зниження прибутку і втрати внаслідок різних причин, а низький рівень ризику зменшує можливість отримання високих прибутків. Тому, з одного боку, виробник намагається звести до мінімуму ступінь ризику і з кількох альтернативних рішень завжди вибирає ті, за яких рівень ризику мінімальний, з іншого – дуже важливо вибирати оптимальне співвідношення рівня ризику і ступеня ділової активності, яке зможе забезпечити дохідність.
Невизначеність ризику є фундаментальною характеристикою недостатньої забезпеченості процесу прийняття рішень знаннями стосовно певної проблемної ситуації. Ризик можна вважати одним із способів зняття невизначеності, що виникає внаслідок недостовірності інформації або відсутності однозначності. Знайти засоби, що дають змогу повністю позбутись впливу фактора невизначеності, практично неможливо.
Фактори, що зумовлюють економічні ризики
Головні фактори, що визначають рівень ризикованості господарської діяльності підприємства в Україні і багато в чому несприятливо впливають на результати підприємницької активності основної маси бізнесменів, – це зовнішні фактори. У свою чергу, зовнішні фактори розподіляються на фактори прямої і непрямої дії.
До факторів прямої дії відносяться:
– нестабільність, суперечливість законодавства;
– непередбачені дії державних органів;
– нестабільність економічної (фінансової, податкової, зовнішньоекономічної та ін.) політики;
– непередбачена зміна кон'юнктури внутрішнього і зовнішнього ринку;
– непередбачені дії конкурентів;
– корупція, рекет;
– революційні стрибки в НТП;
– непередбачені зміни у взаємовідносинах із господарськими партнерами.
До факторів непрямої дії відносяться:
– нестабільність політичних умов;
– нестабільність соціальних умов;
– непередбачені зміни економічної обстановки в регіоні;
– непередбачені зміни в галузі підприємницької діяльності;
– непередбачені зміни в міжнародній обстановці;
– стихійні сили і клімат;
– непередбачені зміни економічної обстановки в регіоні. 
Внутрішні фактори, що зумовлюють економічні ризики поділяються на об'єктивні та суб'єктивні. До об'єктивних факторів належать:
– непередбачені зміни в процесі виробництва (вихід з ладу техніки, її моральне старіння);
– розробка, упровадження нових технологій, способів організації праці і т.д.;
– стихійні впливи локального характеру;
– непередбачені зміни у внутрішньогосподарських відносинах;
– недостатність бізнес-інформації у фірмі;
– відсутність служби маркетингу;
– фінансові проблеми усередині фірми;
– відсутність механізму мотивації До суб'єктивних факторів відносяться:
– низька якість управлінських кадрів, робітників і фахівців;
– малокомпетентна робота управлінських і інших служб;
– недотримання договорів з боку керівництва фірми;
– відсутність у персоналу схильності до ризику;
– помилки при прийнятті рішення;
– помилки при реалізації ризикових рішень;
– смерть, хвороба ведучих співробітників. 
Неможливо, звичайно, врахувати всі ризикові фактори, але цілком реально виділити головні з них за результатами впливу на той чи інший вид підприємницької діяльності.
Створення ризикової ситуації обумовлено такими об'єктивними факторами:
– випадковий характер подій, що визначають, який з можливих насідків реалізується на практиці;
– відомі ймовірності наслідків і очікувані результати;
– непередбачені зміни у внутрішніх і зовнішніх умовах діяльності;
– наявність альтернативних рішень;
– ймовірність виникнення збитків;
– ймовірність одержання додаткового прибутку.
Позначені фактори є зовнішньою характеристикою виникнення ризикової ситуації. Але управління цією ситуацією здійснюється суб'єктом, який має певні особливості, тому суб'єктивні фактори, що обумовлюють виникнення ризикової ситуації наступні:
– суб'єкт, що робить вибір з декількох альтернатив, має в розпорядженні об'єктивні ймовірності одержання передбачуваного результату, що ґрунтуються, наприклад, на проведених статистичних дослідженнях;
– ймовірності настання очікуваного результату можуть бути одержані на основі суб'єктивних оцінок, тобто суб'єкт має справу із суб'єктивними ймовірностями;
– суб'єкт у процесі вибору і реалізації альтернативи володіє як об'єктивними, так і суб'єктивними ймовірностями.
Для того, щоб зняти ризикову ситуацію, суб'єкт робить вибір і прагне реалізувати його. Цей процес знаходить своє вираження в понятті "ризик", що існує як на стадії вибору рішення (плану дій), так і на стадії його реалізації. І в тому і в іншому випадку ризик представляється моделлю зняття суб'єктом невизначеності, способом практичного вирішення протиріччя при неясному (альтернативному) розвитку протилежних тенденцій за конкретних обставин.
Зміст ризику як економічної категорії обумовлює його основні функції, що виконуються в процесі підприємницької діяльності: інноваційна; регулятивна; захисна; аналітична.
Функції і джерела ризику
Інноваційна функція ризику стимулює пошук нетрадиційних рішень проблем, що стоять перед підприємцем. Ризикові рішення, ризиковий тип господарювання приводять до більш ефективного виробництва, від якого виграють і підприємці, і споживачі, і суспільство в цілому.
Регулятивна функція має суперечливий характер і виступає в двох формах: конструктивній і деструктивній. У першому випадку – коли властивість ризикувати – один зі шляхів успішної діяльності. Однак ризик може стати проявом авантюризму, суб'єктивізму, якщо рішення приймається в умовах неповної інформації, без належного урахування закономірностей розвитку явища. У цьому випадку ризик виступає як дестабілізуючий фактор.
Захисна функція полягає в наступному. Якщо для підприємця ризик – це природний стан, то нормальним повинне бути і терпиме відношення до невдач. Ініціативним, заповзятливим підприємцям потрібний спеціальний захист, правові, політичні й економічні гарантії, що виключають покарання і стимулюють виправданий ризик.
Аналітична функція ризику зв'язана з тим, що наявність ризику передбачає необхідність вибору одного з можливих варіантів рішення, у зв'язку з чим підприємець у процесі прийняття рішення аналізує усі можливі альтернативи, вибираючи найбільш рентабельні (прибуткові) і найменш ризиковані.
Виходячи з огляду на вищесказане, виділимо основні джерела економічного ризику, до яких відносяться:
– спонтанність природних процесів і явищ, стихійні лиха;
– випадковість подій;
– наявність різних тенденцій, зіткнення суперечливих інтересів (наприклад, конкуренція);
– ймовірний характер науково-технічного прогресу; неповнота і невірогідність інформації про об'єкт, явище; обмеженість і недостатність ресурсів;
– неможливість однозначного пізнання об'єкта, процесу, явища;
– відносна обмеженість свідомості діяльності підприємця, розбіжності в соціально-психологічних установках, оцінках, стереотипах поведінки;
– незбалансованість основних компонентів господарського механізму/
Визначимо необхідні умови виникнення економічного ризику. Насамперед, ризик виникає лише тоді, коли має місце невизначеність, відсутність вичерпної інформації про умови прийняття рішень. Якщо все відомо – ризик відсутній. Тільки при багатоваріантності майбутнього, наявності елементів непередбаченості можна казати про наявність ризику. Так, при абсолютній впевненості у недоторканості внеску його власнику не спаде на думку застрахувати внесок. Отже, невизначеність є однією з причин виникнення ризику.
Для спрощення пошуку джерел (причин) виникнення ризику їх доцільно поділити на підкласи, у відповідності до масштабів їх впливу, та групи, у відповідності до аспектів, в яких вони виявляються.
Тоді серед зовнішніх факторів ризику можна виділити:
– фактори ризику, що характеризують діяльність суб'єкта господарювання в масштабі світового співтовариства і які породжують підклас мегаризиків;
– фактори ризиків, що існують на рівні окремої країни і які спричиняють макроризики;
– фактори ризиків, що присутні на рівні окремої галузі економіки і які породжують підклас мезоризиків.
Ризики, фактори яких існують у середовищі самого підприємства, по аналогії, в своїй сукупності складають підклас мікроризиків.
Наявність економічного ризику є певна ознака зрілості економіки, її розвиненості. В економіці з низьким рівнем виробництва траєкторія її розвитку практично детермінована стратегією виживання, суворою необхідністю забезпечення мінімальних потреб населення. Якщо ж відсутні альтернативи рішень – то й відсутній ризик. Отже, ризик може існувати лише за умови активного управління та регулювання економікою.
Ризик відсутній також у випадку, коли немає зацікавленості у результатах прийняття рішень. Припустимо, що питання про набір на спеціальність вирішує колектив кафедри. Якщо співвідношення між "попитом" на фахівців даної спеціальності та їх випуском не впливає на життєдіяльність колективу кафедри, то кожен з її членів нічим не ризикує.
Таким чином, економічний ризик можливий лише тоді, коли керована економічна система функціонує в умовах невизначеності, а особа, яка приймає рішення, зацікавлена у кінцевому результаті.

Тема 2. Ризик і теорія корисності

Для задач прийняття рішень за умов невизначеності та ризику принцип оптимальності нерідко будується у вигляді функції корисності. Оскільки при наявності ризику результати рішень залежать від випадкових величин, то для порівняння їх ефективності необхідно вміти порівнювати функції розподілу ефективності. У цьому випадку важливе значення для прийняття рішень мають результати про властивості функцій корисності.
Корисність визначає ступінь задоволення, яке одержує суб’єкт від споживання товару чи виконання будь-якої дії.
Найбільш загальний підхід щодо оцінки ступеня (міри) ризику полягає у введенні функції корисності. Концепція функції корисності є одним з важливих елементів будь – якої сучасної економічної теорії. Вона дозволяє здійснити співвимірність споживчих елементів різних товарів.
Корисність включає важливу психологічну компоненту, тому що люди досягають корисності, отримуючи речі, що приносять їм задоволення. В економічному аналізі корисність часто використовується для того, щоб описати пріоритети при ранжуванні наборів споживчих товарів та послуг.
Застосовуючи різні функції корисності, можна описати будь-які варіанти оцінки випадкової економічної ситуації у вигляді сподіваного значення такої функції.
Введемо таке поняття як пріоритет, яке досить часто використовується суб’єктами прийняття рішень.
Позначимо поняття “пріоритетніше ніж”, ”байдуже”, “не гірше ніж” відповідними символами >, ~, >~.
Нестроге співвідношення пріоритетності “ не гірше ніж” є одним із основних найпростіших понять; його записують так:

x >~ y,                                                     (2.1)

де x та y є набором товарів чи послуг (точками простору Х).
Цей запис означає , що певний суб’єкт (споживач) вважає для себе набір х або пріоритетнішим ніж набір у, або не робить між ними різниці, тобто х не гірший ніж у. Можна визначити поняття байдужості та строгої пріоритетності у термінах нестрогого співвідношення пріоритетності: набори товарів х та у байдужі (еквівалентні) для споживача (х ~ у) тоді і лише тоді, коли

x >~ y та y >~ х.                                      (2.2)

А коли споживач бажає обрати х, а не у, тобто х пріоритетніше, ніж у (записують х > у), тоді і лише тоді, якщо х не гірше ніж у, а у не гірше ніж х. Значить х > у тоді і лише тоді, коли

x >~ y, а x >~ y – несправедливе.                           (2.3)

Надалі будемо вважати, що нестроге співвідношення пріоритетності задовольняє дві основні аксіоми.
Перша аксіома стверджує, що це співвідношення є досконалою напівупорядкованістю у просторі товарів Х. Співвідношення називається досконалим, якщо для двох заданих наборів товарів х та у з Х справедливе одне з двох співвідношень: 

x >~ y, або y >~ х, або одночасно.                               (2.4) 

Це означає, що у просторі товарів немає таких “білих плям”, де пріоритет не існує. Співвідношення називають частковою впорядкованістю, якщо воно транзитивне, тобто для трьох заданих наборів х, у та z із Х виконується умова:
якщо x >~ y та y >z, то x >z,                                    (2.5) 

що виражає сумісність пріоритетів. І, якщо співвідношення рефлексивне, тобто для будь – якого х є Х: 

x >~ x.                                                           (2.6)

Цей факт випливає з досконалості співвідношення.
Нестроге співвідношення пріоритетності є досконалою частковою впорядкованістю простору товарів і означає, що співвідношення байдужості є співвідношенням еквівалентності, яке транзитивне , оскільки при заданих х, у та z є Х, якщо 

x ~ y та y ~ z, тоді x ~z - рефлексивне,                       (2.7)

оскільки при заданому х є Х:

x ~ x ,                                                     (2.8)

та симетричне, оскільки при заданих х та у є Х :

x ~ y означає y ~ x .                                     (2.9)

Для доведення , наприклад, транзитивності зазначимо, що x ~ y та y ~ x означає з визначення байдужості, що x >~ у та у >~ z і що z >~ у та у >~ х. Тоді з транзитивності нестрогого співвідношення пріоритетності x >~z та z >~ х випливає, що х ~ z.
Співвідношення байдужості, як співвідношення еквівалентності, ділить простір товарів Х на класи еквівалентності – підмножини, що попарно не перетинаються, називаються множинами байдужості, кожна з яких складається з усіх наборів, байдужих заданому наборові

Іх = { у є Х| у ~ х}                                      (2.10)

Друга основна аксіома стверджує, що нестроге співвідношення пріоритетності неперервне, тобто пріоритетні множини, кожна з яких складається з усіх наборів, що є пріоритетніші чи байдужі заданому набору Х:

Рх = {у єХ| у >~ х},                                       (2.11)

і непріоритетні множини, кожна з яких складається з усіх таких наборів, для яких заданий набір Х пріоритетніший чи байдужий

NPx = {y є X|x >~y},                                      (2.12)

є замкнутою множиною простору товарів для будь – якого х є Х.
За цією аксіомою обидві множини містять усі граничні точки, причому для обох множин ці точки утворюють множину байдужості Іх, рівну перетинові РхINPx.
З цих основних аксіом досконалої нестрогої впорядкованості та неперервності випливає, що існує неперервна дійсна функція, визначена на елементах множини Х є U(o), котру називають функцією корисності і для якої

U(x) >~U(y), якщо х >~ у                             (2.13)

Функція корисності зіставляє кожному наборові споживчих товарів певне число в такий спосіб, що, якщо набір А пріоритетніший, ніж набір В (А > В), то число, яке відповідає набору А, буде більшим, ніж те, що відповідає набору В.
Гранична корисність вимірює додаткове задоволення, яке отримує особа від споживання додаткової кількості товару.
Наприклад, гранична корисність, що пов’язана із зростанням споживання від 1 до 5 одиниць шоколаду, може дорівнювати 10, від 6 до 10 одиниць – 5, а від 11 до 15 одиниць – 3. Ці цифри узгоджуються з принципом зниження граничної корисності. У міру зростання споживання товару процес додаткового споживання дає усе менший приріст корисності.
Корисність за Нейманом. Сподівана корисність
Для визначення корисності розглянемо вибір особи за умов ризику, який формалізується за допомогою поняття лотереї.
Для цього необхідно з множини пред’явлених експертам значень певного економічного показника (об’єкта) виділити два х* та х* таких, що х*~<х для всіх х* Х та х*>~х для всіх х Х , тобто найменше пріоритетне, в певному сенсі, значення економічного показника (це буде “нуль” даної шкали інтервалів) і найбільш пріоритетне у певному сенсі значення показника (разом з “нулем” воно визначить масштаб даної шкали). Власне так побудована функція корисності Дж. Неймана і О. Моргенштерна. Експерти пропонують порівнювати альтернативу: 1) значення показника х; 2) лотерею: одержати х* з імовірністю (1-р) чи х* з імовірністю (р). Величину ймовірності р змінюють доти, доки, на погляд експерта, значення показника х і лотерея L(x*, p, х* ) не стануть еквівалентними. Максимальному та мінімальному значенням х* та х* приписують довільні числові значення U*=U(x*) та U*=U(x*), але так, щоб U*>U*.
Під лотереєю L(x*, p(х), х* ) розуміють ситуацію, в якій особа може отримати х* з імовірністю р(х) або х* з імовірністю 1-р(х).
Корисність варіанту х визначається ймовірністю р(х), при якій особі байдуже, що обирати х – гарантовано, чи лотерею L(x*, p(х), х* ), де х*, х* вектори, більш та менш пріоритетні порівняно з х.
Нехай L – лотерея, що приводить до виграшів (подій) х1,х2,…,хN з відповідними ймовірностями р1, р2,…, рN. Позначимо сподіваний виграш (математичне сподівання виграшу) через х: 
                                         (2.14)

Справедлива головна формула теорії сподіваної корисності 
              (4.15)
тобто корисність ансамблю результатів збігається з математичним сподіванням корисності результатів.
Поняття детермінованого еквівалента лотереї L є одним з основних при розгляді різних характеристик ризику і їх взаємозв’язку з функціями корисності. Детермінований еквівалент лотереї L – це гарантована сума, отримання якої еквівалентне участі в лотереї, тобто ~ L. Отже визначається з рівняння

U( ) =M[U(X)], тобто =U-1MU(x).                      (2.16)

Сподіваний виграш та детермінований еквівалент, визначені згідно з формулами (2.14) та (2.16), стосовно лотереї із скінченим числом можливих виграшів. Якщо можливі виграші описуються щільністю (х), то сподіваний виграш у цій лотереї дорівнює:
           (2.17)
а детермінований еквівалент є розв’язанням рівняння
                               (4.18)
Згідно з теорією сподіваної корисності, суб’єкт керування, що приймає рішення за умов невизначеності та ризику, повинен максимізувати математичне сподівання корисності результатів. Отже, якщо f(x,w) – вектор результатів, що залежить від вектора плану х та елементарної події w, то ефективність плану для значень w, які містяться у множині Ω, w є Ω з імовірнісною мірою Р(dw), має вид
F(x) =             (2.19)

Величина Р(dw) визначається або за статистичними методами при наявності необхідної кількості спостережень, або за допомогою спеціальних експертних процедур.
Різні схильності до ризику та корисність
Особу, що приймає рішення, називають несхильною до ризику, якщо для неї більш пріоритетною є можливість отримати гарантовано сподіваний виграш у лотереї, ніж приймати в ній участь.
З попереднього відомо, що корисність лотереї збігається з математичним сподіванням корисності її випадкових результатів.
Отже, умова несхильності до ризику приймає вид

U(M[x(w)])>M[U(x(w))],                                         (2.20)

де М( ) – символ (оператор) математичного сподівання;
х – випадкова величина, що залежить від елементарної події w.
Для зростаючих функцій корисності премією (х) за ризик в лотереї L є різниця між сподіваним виграшем та детермінованим еквівалентом

(х) = М[x(w)]-                                              (2.21)

Страховою сумою (СС) називають величину детермінованого еквівалента з протилежним знаком, тобто

СС(х)= - = -U-1(M[U(x(w))]),                                (2.22)

Умова схильності до ризику має вид

U(M[x(w)])<M[U(x(w))],                                  (2.23)

Умова байдужості до ризику має вид

U(M[x(w)])=M[U(x(w))],                               (2.24)

За своєю суттю премія за ризик (надбавка за ризик) – це сума (в одиницях виміру критерію х), якою суб’єкт керування (особа, що приймає рішення) згоден знехтувати (поступитися нею) з середнього виграшу (тобто ця сума менша, ніж математичне сподівання виграшу), за те, щоб уникнути ризику, пов’язаного з лотереєю.
Якщо особа, що приймає рішення зіштовхується з несприятливою для неї лотереєю (тобто лотереєю, що менш пріоритетна ніж стан, в якому вона у даний час знаходиться), то природно виникає питання, скільки вона заплатила б (в одиницях виміру критерію х) за те, щоб не брати участі у цій лотереї (уникнути її).
Криві байдужості 
На основі функції корисності в декартовій системі координат можна представити криву байдужості. Розглянемо її економічну сутність. Чим більше середньоквадратичне відхилення – тим гірше (за інших однакових умов). У свою чергу, чим більший сподіваний прибуток – тим краще. Припустимо, що середньоквадратичне відхилення доходу певного проекту збільшується. У цьому разі його корисність зменшується. Для того, щоб зберегти корисність на попередньому рівні, необхідно збільшити сподіваний прибуток. Таким чином, сподіваний прибуток може компенсувати величину ризику. Таким чином, криві байдужості – це комбінація сподіваних доходностей і відповідних їм ризиків, які мають однакову корисність для інвестора, це лінія, що об'єднує еквівалентні, з точки зору певної особи, комбінації: "сподіваний прибуток – ступінь ризику".
Характерний вигляд таких поверхонь байдужості зображений на Рис. 4.2 Будемо позначати сподіваний прибуток через ц, а середньоквадратичне відхилення доходу (ступінь ризику) через а.
Звернемо увагу на точку А. В області 1 містяться заздалегідь кращі комбінації "сподіваний прибуток – ступінь ризику", оскільки в цій області сподіваний прибуток більший, а ступінь ризику менший. Аналогічно область 3 містить заздалегідь гірші комбінації, оскільки сподіваний дохід тут менший, а ступінь ризику – більший. Отже, поверхня байдужості, яка містить еквівалентні сполуки, повинна проходити через області 2 та 4. Користуючись цими міркуваннями, можна з'ясувати, що поверхня байдужості U3 містить сполуки з більшою корисністю, ніж U2 та U1, а U2 – з більшою, ніж U1.
Для сподіваного доходу та оцінки ризику (за допомогою середньоквадратичного відхилення) можна запровадити поняття граничної норми заміни.
Граничною нормою заміни ступеня ризику сподіваним доходом (MRSσμ) будемо називати величину сподіваного доходу, що еквівалентна одиниці зміни ступеня ризику.
Геометрично гранична норма заміни ступеня ризику сподіваним доходом є тангенсом кута нахилу до поверхні байдужості "сподіваний дохід – ступінь ризику". На ньому тангенс кута а є граничною нормою заміни ступеня ризику сподіваним доходом. 

З того, що ризик – антиблаго, випливає додатність граничної норми заміни ризику сподіваним доходом. Це означає, що кожна додаткова одиниця ступеня ризику повинна компенсуватись додатнім приростом сподіваного доходу.
На Рис. 4.2 також відображена важлива особливість поверхонь байдужості в просторі "сподіваний дохід – ризик". Вона полягає в тому, що кожна додаткова одиниця ризику вимагає все більшої компенсації сподіваним доходом. Тобто, йдеться про зростаючу граничну норму заміни ризику сподіваним доходом.
Основні властивості кривих байдужості:
1. Вони опуклі донизу, не перетинаються, хоча не обов’язково паралельні (як доходність, так і ризик мають свою корисність для підприємця, тому пересуваючись вздовж кривої підприємець отримує більший дохід і відповідно більший ризик.
2. Мають від’ємний знак і чим більше схильний інвестор до ризику, тим менший кут нахилу кривої байдужості до осі ОХ.
3. Направлення зростання корисності проходить вгору і вліво.
4. Криві байдужості є спадаючими, оскільки для підприємця існує точка максимального ризику, вище якої він ризикувати не буде, тому подальше незначне збільшення ризику повинно приносити все більший дохід, щоб задоволення корисності від діяльності залишалось незмінним.
Кожен суб’єкт управління має свій графік кривих байдужості, які будуються на основі власної функції корисності. Для побудови функції корисності для будь-якого економічного показника може використовуватись наступна схема:
1. Визначається найкраще і найгірше з можливих допустимих значень показника, їм присвоюється значення корисності відповідно 100 і 0 (якщо корисність оцінюється за 100-бальною шкалою).
2. Розглядається декілька проміжних значень і визначаються для них значення корисності (експертним методом).
3. Після того, як кожен член експертної групи дав самостійну оцінку корисності проміжних значень, розраховуються середні значення цих оцінок.
4. Якщо спостерігається розсіювання значень для будь-якого із значень показника, то потрібно повернутись до попереднього кроку, тобто потрібне подальше узгодження думок експертів до досягнення прийнятого діапазону розсіювання оцінок.
5. Знаходиться функція корисності шляхом побудови функції регресії методом найменших квадратів.

Тема 3. Мінімізація економічних ризиків

На сьогодні у вітчизняній економічній теорії та практиці немає єдиного підходу до визначення сутності фінансових ризиків, їх класифікації та особливостей прояву. Подальше дослідження цих питань, а також розробка та впровадження у практику вітчизняних підприємств конкретних методик і напрямів управління фінансовими ризиками, удосконалення методів та інструментів скорочення негативних наслідків їх прояву сприятиме розвитку підприємств різних форм власності та господарювання в цілому та підвищенню ефективності функціонування й прибутковості вітчизняних компаній зокрема.
У будь-якій господарській діяльності завжди є небезпека втрат, що випливає зі специфіки тих чи інших господарських операцій. Метою підприємницької діяльності є отримання максимальних доходів при мінімальних витратах капіталу в умовах конкурентної боротьби. Реалізація цієї мети потребує порівняння розмірів вкладеного у виробничо-збутову діяльність капіталу з фінансовими результатами.
Фінансові ризики відіграють найбільш значущу роль у загальному портфелі ризиків підприємства. Зростання ступеня впливу фінансових ризиків на результати фінансової діяльності підприємства пов'язано із швидкою зміною економічної ситуації в країні і кон'юнктури фінансового ринку, розширення сфери фінансових відносин, появою нових фінансових технологій та інструментів.
Ризику можна уникнути шляхом відмови від заходу, пов'язаного з ризиком, але в основному це означає відмову від можливого прибутку. Ризиком можна управляти, тобто використовувати різноманітні способи та методи, що дозволяють певною мірою спрогнозувати настання ризикового явища і приймати заходи щодо зниження ступеня ризику.
В умовах докорінного реформування відносин власності, організаційно-господарських перетворень та змін у соціальній сфері, які взаємодіють і впливають на результати діяльності підприємств, важливе значення має адаптація до зовнішнього середовища. Це стає можливим за умов прийняття ти реалізації обґрунтованих управлінських рішень, що спрямовані на проведення, стратегічних змін у виробничій, маркетинговій та фінансовій діяльності підприємства. Ефективне управління діяльністю підприємства значною мірою визначається рівнем розвитку фінансового менеджменту.
Маркетингові ризики:
1. Невідповідність цін, передбачених бізнес-планом, та реальних ринкових цін.
2. Відмова постачальників від попередньо укладених контрактів.
3. Недостатнє ресурсне забезпечення виробництва.
4. Зайва кількість персоналу, не виправдана кінцевими результатами діяльності.
5. Недостатньо обґрунтована сегментація ринку збуту.
6. Помилковий вибір цільового сегмента ринку, стратегії продажу продукту, організації мережі збуту, системи логістики та трансфертних моделей реалізації продукту.
7. Неадекватні результати маркетингових досліджень через їх нераціональну організацію.
8. Помилкова стратегія і тактика ціноутворення.
9. Неефективна реклама.
10. Неврахування сезонної циклічності обсягів продажу.
Об'єктом дії фінансового менеджменту є управління рухом фінансових ресурсів господарського суб'єкта, грошовим потоком. Тому фінанси підприємств стали основним показником, що характеризує кінцеві результати їх діяльності. Кількісні та якісні параметри фінансового стану підприємства визначають його місце на ринку і здатність функціонувати в економічному просторі.
Різні аспекти фінансових ризиків висвітлювали в своїх працях вітчизняні та зарубіжні вчені.
У системі методів управління фінансовими ризиками підприємства основна роль належить внутрішнім механізмам нейтралізації. Внутрішні механізми охоплюють переважний сегмент фінансових ризиків. Основним об'єктом є всі види допустимих ризиків, значна частина ризиків критичної групи. Перевагою використання внутрішніх механізмів нейтралізації є висока ступінь альтернативності прийнятих управлінських рішень, які залежать від конкретних умов здійснення фінансової діяльності підприємства і його фінансових можливостей.
Група заходів для внутрішнього страхування фінансових ризиків покликана забезпечити нейтралізацію їхніх негативних наслідків у процесі економічного розвитку підприємства.
Зовнішнє страхування фінансових ризиків підприємств здійснюється, як правило, спеціальними страховими компаніями, для яких воно є основним видом діяльності. Страхування фінансових ризиків підприємства здійснюється за двома основними формами – обов'язковою і добровільною.
Здебільшого страхування фінансових ризиків розглядається у вузькому та широкому розумінні. У вузькому розумінні це страхування тлумачиться як страхування лише кредитних ризиків, а широкий його сенс охоплює також усі види страхового захисту тих ризиків, які виявляються в будь-якій сфері визначених фінансових відносин або безпосередньо спричинюють фінансові втрати.
Серед більш ніж десяти ризиків, об'єднаних у фінансову групу, найбільш загрозливим є ризик втрат прибутку. Прибуток є одним із найважливіших результативних показників фінансово-економічної діяльності будь-якого суб'єкта господарювання. Отже, страхування від втрат прибутку є найбільш репрезентативним видом страхування фінансових ризиків.
У фінансовому менеджменті використовується таке групування фінансових операцій за зонами ризику з позиції можливих втрат при настанні ризикового випадку.
Результати групування дозволяють оцінити рівень концентрації фінансової операції в різних зонах ризику шляхом визначення питомої ваги окремої фінансової операції в кожній з відповідних зон ризику.
В основі оцінки фінансових ризиків лежить виявлення залежності між визначеними розмірами втрат підприємства та імовірністю їх виникнення.
У разі втрати прибутку, до чого призводять постійні та неконтрольовані фінансові ризики, підприємства стають неплатоспроможними, тобто фінансово нестійкими, що породжує фінансові ризики для успішно працюючих суб'єктів господарювання – його партнерів.
Зміни в економіці України, що пов'язані з переходом до ринкових засад господарювання, потребують нових способів та підходів до управління економічними процесами. Значною мірою це стосується і управління процесами формування та використання фондів фінансових ресурсів на макро- та мікрорівнях.
Концепція компромісного співвідношення між ризиком та прибутком є невід'ємною складовою фінансової діяльності, тобто всі рішення, що приймаються в сфері фінансів, так чи інакше торкаються проблеми співвідношення між ризиком та доходом – чим більше ризик, тим вище очікуваний дохід. Економічна категорія ризику, притаманна ринковим відносинам, ризик проявляється на всіх стадіях виробничого процесу – у виробництві, оптовій та роздрібній торгівлі, інших сферах фінансово-господарської діяльності, що пов'язана з отриманням прибутку.
Вибір засобів впливу на ризик має на меті мінімізувати можливий збиток у майбутньому. Це здійснюється вибором раціонального способу зменшення ризику з декількох.
Зниження ризику передбачає зменшення розмірів можливого збитку, імовірності чи настання несприятливих подій.
Збереження ризику – найчастіше відмова від дій, спрямованих на компенсацію збитку, чи його компенсація з якихось спеціальних джерел (фонд ризику, фонд самострахування, кредити і т.д.). Це може бути, наприклад, залишення ризику за інвестором, тобто на його відповідальності. Так, інвестор, вкладаючи венчурний капітал, заздалегідь упевнений, що він може за рахунок власних коштів покрити можливу втрату венчурного капіталу.
Передача ризику – передача відповідальності за нього третім особам (часто за винагороду) при збереженні існуючого рівня ризику. Це означає, що підприємець передає відповідальність за ризик комусь іншому, наприклад, страховій компанії. У цьому випадку передача ризику здійснюється шляхом страхування ризику.
Наступним етапом є безпосереднє використання прийомів і методів зниження ризику.
До прийомів зниження ступеня ризику відносять:
– уникнення ризику;
– прийняття ризику;
– запобігання ризику;
– зниження ризику.
Уникнення ризику означає відмову від реалізації заходу (проекту), пов'язаного з ризиком. Таке рішення приймається у випадку невідповідності принципам управління ризиками. Наприклад: рівень можливих утрат, а також додаткові витрати, пов'язані зі зменшенням ризику чи передачею ризику іншій особі, неприйнятні для підприємця; рівень можливих утрат значно перевищує очікувану віддачу (прибуток) і т.ін. Уникнення ризику є найбільш простим і радикальним напрямом у системі управління ризиком. Воно дозволяє цілком уникнути можливих втрат і непевності. Разом з тим, як правило, уникнення ризику означає для підприємця відмову від прибутку. Тому при необґрунтованій відмові від заходу (проекту), пов'язаного з ризиком, мають місце втрати від невикористаних можливостей.
Прийняття ризику означає залишення всього ризику чи його частини на відповідальності підприємця. У цьому випадку приймається рішення про покриття можливих утрат власними засобами.
Запобігання ризику означає просте відхилення від заходу, пов'язаного з ризиком. Однак запобігання ризику для особи, що приймає рішення, найчастіше означає відмову від прибутку.
Зниження ризику – це скорочення імовірності й обсягу втрат. Для зниження ступеня ризику застосовуються різні прийоми, найпоширеніші з них:
– профілактика господарських ризиків;
– диверсифікація;
– лімітування;
– самострахування;
– страхування;
– страхування від валютних ризиків;
– хеджування;
– одержання додаткової інформації про вибір і результат;
– одержання контролю над діяльністю в пов'язаних галузях;
– урахування і оцінка частини використання специфічних фондів компанії в її загальних фондах та ін.
У системі заходів для управління ризиками на підприємстві основна роль належить їх профілактиці.
Група заходів для профілактики ризиків покликана забезпечити зниження імовірності їх виникнення.
У системі ризик-менеджменту використовуються звичайно певні форми профілактики ризиків.
Уникнення ризиків – найбільш ефективний спосіб їхньої профілактики. Воно полягає в розробці таких заходів, що цілком виключають конкретний вид підприємницького ризику. До числа основних заходів відносяться:
– відмова від здійснення господарських операцій, коли рівень ризику надмірно високий і не відповідає критеріям фінансової політики підприємства. Незважаючи на високу ефективність цього заходу, його використовують обмежено, тому що більшість господарських операцій пов'язані зі здійсненням прямої торгово-виробничої діяльності підприємства, що забезпечує регулярне надходження доходів і формування його прибутку;
– зниження частини позикових засобів у господарському обороті.
Відмова від надмірного використання позикового капіталу дає можливість уникнути одного з найбільш важливих господарських ризиків – утрати фінансової стійкості підприємства та інших ризиків.
Диверсифікація – це процес розподілу капіталу між різними об'єктами вкладення, що безпосередньо не пов'язані між собою.
Диверсифікація дозволяє уникнути частини ризику при розподілі капіталу між різноманітними видами діяльності. Наприклад, придбання інвестором акцій п'яти різних акціонерних товариств замість акцій одного товариства збільшує імовірність одержання ним середнього доходу в п'ять разів і, відповідно, у п'ять разів знижує ступінь ризику.
Диверсифікація є найбільш обґрунтованим і відносно менш витратним способом зниження ступеня економічного ризику.
Можна розглядати диверсифікацію як розсіяння інвестиційного ризику. Однак вона не може звести інвестиційний ризик до нуля. Це пояснюється тим, що на підприємництво й інвестиційну діяльність суб'єкта, який господарює, впливають зовнішні фактори, не пов'язані з вибором конкретних об'єктів вкладення капіталу, і, отже, на них не впливає диверсифікація.
Зовнішні фактори стосуються усього фінансового ринку, тобто вони впливають на фінансову діяльність усіх інвестиційних інститутів, банків, фінансових компаній, а не на окремих підприємців.
До зовнішніх факторів відносяться процеси, що відбуваються в економіці країни в цілому, воєнні дії, цивільні хвилювання, інфляція і дефляція, зміна дисконтної ставки, зміна відсоткових ставок по депозитах, кредитах у комерційних банках і т.д. Ризик, зумовлений цими процесами, не можна зменшити за допомогою диверсифікації.
Як напрями диверсифікації ризиків можуть бути використані:
– диверсифікація різних видів діяльності. Вона передбачає використання альтернативних можливостей одержання доходу і прибутку від різних видів господарських операцій;
– диверсифікація постачальників товарів. Вона, наприклад, передбачає забезпечення розмаїтості комерційних партнерів з постачання на підприємство основних груп товарів;
– диверсифікація асортименту продукції, що випускається.
– диверсифікація портфеля цінних паперів. Вона передбачає розмаїтість цього портфеля за окремими видами і емітентами цінних паперів (не змінюючи при цьому критеріальних цілей формування цього портфеля);
– диверсифікація депозитного портфеля. Вона передбачає розміщення великих сум тимчасово вільних грошових активів підприємства на депозитне зберігання в декількох банках (не змінюючи при цьому істотно умови їх розміщення). Лімітування – це встановлення ліміту, тобто граничних сум затрат, продажу, кредиту і та ін. За такими видами діяльності і господарських операцій, що можуть постійно виходити за встановлені межі припустимого ризику, цей ризик лімітується шляхом установлення відповідних економічних і фінансових нормативів. Система таких нормативів, що забезпечують лімітування економічних ризиків, може включати:
– максимальний обсяг комерційної операції по закупівлі товарів, що укладається з одним контрагентом;
– максимальний розмір сукупних запасів товарів на підприємстві (запасів поточного поповнення, сезонного збереження, цільового призначення);
– максимальний розмір споживчого кредиту, наданого одному покупцю (у рамках диференційованих груп покупців чи груп товарів);
– мінімальний розмір оборотних активів у високоліквідній формі (з виділенням їхньої суми у вигляді готових коштів платежу);
– граничний розмір використання позикових коштів в обороті (чи їхня частка в загальній сумі використовуваного капіталу);
– максимальний розмір депозитного внеску, що розміщується в одному комерційному банку, та ін.
Отже, лімітування є важливим прийомом зниження ступеня ризику і застосовується банками при видачі позичок, при виведенні договору на овердрафт і та ін. Також лімітування застосовується при продажу товарів у кредит, наданні позик, визначенні сум вкладення капіталу тощо.
Після виявлення ризиків, з якими може зіштовхнутися підприємство в процесі виробничої діяльності, визначення факторів, що впливають на рівень ризику, і проведення оцінки ризиків, а також виявлення пов'язаних з ними потенційних утрат перед підприємством стоїть завдання щодо мінімізації виявлених ризиків.
До організаційних методів зниження ризику відносяться:
– відхилення ризику;
– недопущення збитків;
– мінімізація збитків;
– передача контролю за ризиком.
Відхилення ризику
У даному випадку передбачається відмовлення від певних управлінських рішень, якщо рівень ризику перевищує його прийнятний рівень для підприємства. Метод радикальний, але його мало застосовують.
Прикладом можуть бути:
– відмовлення від здійснення господарських операцій, ризик який надмірно великий і обтяжний для підприємства;
– відмовлення від банківських кредитів, якщо кон'юнктура фінансового ринку несприятлива для підприємства;
– відмовлення від будь-якої інвестиційної політики з метою підтримки високого рівня платоспроможності підприємства;
– відмовлення від постачань імпортної сировини, якщо відзначається високий ступінь мінливості митного законодавства;
– відмовлення від авансових оплат постачальникам і реалізації на умовах відстрочки платежів і т.д.
Метод припускає здійснення підприємством певних заходів і дій, що спрямовані на недопущення ризикових ситуацій. Недопущення ризикових ситуацій може бути досягнуте за рахунок:
– підвищення обґрунтованості підготовки і реалізації управлінських рішень;
– одержання додаткової інформації;
– розробки схем ділової активності, що уникають найбільші зони збитків.
Метод спрямований на розробку заходів щодо мінімізації збитків у випадку ризикової ситуації. Метод включає такі напрями:
– диверсифікованість діяльності підприємства, що полягає в розподілі зусиль і капіталовкладень між різноманітними видами діяльності, безпосередньо не пов'язаними один з одним. У такому випадку, якщо в результаті непередбачених подій один вид діяльності буде збитковий, то інший може приносити прибуток;
– використання професійних стратегій припускає установлення певної структури капіталу і майна підприємства за окремими напрямами його використання для досягнення певних цілей. Наприклад, портфельні стратегії можуть включати товарний портфель, інвестиційний портфель, портфель цінних паперів, валютний портфель;
– лімітування обсягів найбільш ризикованих операцій і проектів, як спосіб мінімізації ризику, передбачає встановлення лімітів на проведення найбільш ризикованих дій, до яких відносять обсяг реалізації товарів, попит на який нестабільний чи знаходиться в процесі формування; обсяг закупівлі товарів в умовах передоплати; обсяг реалізації товарів в умовах відстрочки платежу; обсяг приваблюваних позикових засобів; обсяг інвестування по одному проекту;
– розробка і реалізація системи заходів для локалізації наслідків ризикової ситуації.
Виділяють три причини, за яких передача ризику вигідна як для сторони передаючої (трансферу), так і для приймаючої (трансфері):
Перша причина – це втрати, що великі для сторони, яка передає ризик, і можуть бути незначні для сторони, що приймає на себе цей ризик.
Друга причина – трансфері може знати кращі способи і мати кращі можливості для скорочення можливих утрат, ніж трансфер.
Третя причина передачі контролю за ризиком – це коли трансфері може знаходитися в кращій позиції для скорочення втрат чи контролю за господарським ризиком.
Основний спосіб передачі ризику – це передача ризику через складання контракту. Розрізняють такі контракти: будівельні, оренди, на збереження і перевезення, продажі, обслуговування, постачання і та ін.
У бізнесі існує чимало різних обставин, які можуть призвести до істотних утрат. Досвід підприємництва засвідчує, що врахування якомога більшої кількості ймовірно несприятливих для даного бізнесу подій, дає змогу реально управляти ризиком.
Перелік можливих видів ризиків досить великий: від стихійного лиха до помилок самого підприємця. Існує значна кількість різноманітних класифікацій видів ризиків. Залежно від певних ознак ризики класифікують за сферою походження, причинами виникнення, масштабами впливу, можливістю прогнозування, відповідністю допустимим нормативам, ступенем системності тощо.
Для підприємницької діяльності характерним є виокремлення таких основних видів ризиків: виробничі, пов’язані з можливістю невиконання фірмою своїх зобов’язань за контрактами; фінансові (кредитні), пов’язані з можливістю порушення фірмою своїх зобов’язань перед інвесторами; інвестиційні, пов’язані з можливим знеціненням інвестиційно-фінансового портфелю, який складається як із власних, так і зі залучених цінних паперів; ринкові, пов’язані з можливим коливанням процентних ставок, курсів валют.
При цьому можливість виникнення кожного виду ризиків різна – різні щодо збитків будуть і їх наслідки. Тому в бізнес-плані необхідно виділити й розглянути лише найбільш імовірні для даного бізнесу ризики. Найчастіше в бізнес-плані розглядаються ризики, які можуть виникнути як наслідки:
– несприятливих тенденцій у зовнішньому середовищі галузі, до якої належить даний бізнес;
– реакції конкурентів (наприклад, можливе зниження цін на аналогічні види продукції чи послуг);
– сезонної циклічності обсягів продажу;
– недостатньої компетентності персоналу, який займається маркетингом, виробництвом чи управлінням;
– появи нових технічних і технологічних досягнень, які можуть призвести до надто швидкого техніко-економічного старіння продукту даного бізнесу;
– перевищення виробничих витрат над запланованими;
–·труднощів із одержанням сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, а також кредитів;
– циклічності потоку готівки тощо.
Компенсуючі антиризикові заходи подані різними формами страхування: традиційним страхуванням, яке здійснюється страховими компаніями, хеджуванням, самострахуванням. З точки зору розміру втрат, що відшкодовуються, найбільша частка припадає на традиційне страхування.
У ринкових умовах починає прокладати собі дорогу і такий специфічний вид страхування, як хеджування.
Щодо самострахування, то досвіду його використання фірми України ще не мають. Воно існує поки що теоретично.
Страхування у традиційному розумінні слова полягає в акумулюванні фінансових ресурсів підприємств з метою відшкодування їм втрат від ризику. Воно має на меті забезпечити страховий захист фірм у вигляді повного або часткового відшкодування втрат, заподіяних ризикованими ситуаціями.
Оскільки нижче використовуватиметься спеціальна страхова термінологія, дамо визначення цих термінів.
Страхувальник – юридичні та фізичні особи, які страхують втрати від ризику, сплачують страхові премії (платежі) і мають право за законом на основі договору страхування одержати страхове відшкодування при настанні страхової події.
Страховик – страхова організація, яка бере на себе зобов’язання відшкодувати збитки або виплатити страхову суму страхувальнику або особі, на користь якої укладений договір страхування, при настанні страхових випадків, обумовлених у договорі страхування.
Страховий випадок – подія, при настанні якої на підставі закону або договору страховик зобов’язаний виплатити страхове відшкодування (страхову суму).
Страховий тариф – платіж у грошовому виразі з 1000 грн. страхової суми або у відсотках від неї.
Страхове відшкодування – грошова сума, яка виплачується страховиком згідно з умовами майнового страхування при настанні страхового випадку.
Страхова вартість – дійсна, фактична вартість об’єкта страхування.
Страхова сума – оголошена страхувальником при підписанні договору страхова сума, на яку страховик страхує свій інтерес. 
Для страхування втрат від ризику страхувальник і страховик укладають договір страхування. Відповідно до цього страхуванню можуть підлягати як основні, так і оборотні засоби: будівлі, споруди, передавальні пристрої, технологічне обладнання, господарський інвентар, сировина, матеріали, готова продукція тощо.
Враховуючи, що різні об’єкти підлягають ризику неоднаковою мірою, наприклад дерев’яні будівлі більш ризиковані, кам’яні – менш, фірми можуть укладати договори страхування на все майно або його певну частину (окремі транспортні засоби, верстати, машини, будівлі).
Відповідно до чинного положення майно підприємств страхується від втрат, пов’язаних з ризиком тоді, коли вони спричинені землетрусом, зсувами, бурями, обвалами, ураганами, градом, великими снігопадами, зливами, діями підґрунтових вод, затопленням, пожежею, туманами, блискавками, вибухом, аварією, викидом газу, крадіжками зі зломом тощо. Як видно з цього переліку страхових випадків, вони неповно охоплюють усі можливі втрати від ризику. У ринкових умовах, як засвідчує зарубіжний досвід, діапазон причин втрат від ризику, які можуть бути застраховані, значно ширший.
При настанні страхових випадків страховик виплачує страхувальнику страхове відшкодування (страхову суму). Його розмір визначається у таких відсотках до розміру збитків від загибелі (пошкодження) майна, в яких майно було застраховане.
Приклад. Страхова вартість (фактична вартість об’єкта страхування) становить 400 тис. грн., а страхова сума (вартість, оголошена страхувальником при укладанні договору страхування) – 280 тис. грн., розмір понесених фірмою втрат – 200 тис. грн. Отже, сума страхового відшкодування становитиме 
(280 х 200 : 400) = 140 тис. грн.
Дієвість страхування втрат від ризику значною мірою залежить від умов, яких потрібно дотримуватись при його здійсненні, зокрема:
– встановлення залежності розміру страхових тарифів від імовірності виникнення втрат та їх рівня. Розмір тарифів пропонується визначати такими методами:
а) на основі теорії ймовірності та методів математичної статистики і використання часових рядів;
б) на основі експертних оцінок;
в) за аналогією з іншими об’єктами або компаніями;
г) з використанням математичної статистики і розрахунку дохідності.
Найобґрунтованішим є перший метод розрахунку розміру страхових тарифів, хоча, зрозуміло, що його можна використовувати не в усіх випадках, тому право на існування мають й інші методи:
– обов’язкове здійснення заходів попереджувального характеру, спрямованих на зменшення розміру втрат. У їх проведенні мають бути зацікавлені обидві сторони. У зв’язку з цим потрібно розробити економічні стимули такої зацікавленості страховика і страхувальника. Це складна проблема, вирішення якої потребує пошуку спеціальних методів економічного оптимізаційного розрахунку;
– розрахунки ефективності порівняльних варіантів (з одного боку, різних видів страхування і, з другого, – інших заходів щодо попередження ризику чи зменшення втрат від нього).
Подальше розширення сфери страхування втрат від ризику, використання його як дієвого механізму відшкодування збитків пов’язане з удосконаленням розрахунку розміру страхового відшкодування та обґрунтуванням об’єкта страхування.
Установлення залежності розміру страхового відшкодування від співвідношення страхової суми і вартості об’єкта страхування призводить у ряді випадків до необґрунтованого зниження виплачуваного відшкодування. Більш логічною є залежність його від розміру страхової суми та понесених збитків.
Викликає сумнів використання у страхуванні втрат від ризику таких об’єктів, як майна, матеріальних цінностей, грошових коштів тощо. Оскільки страхуються втрати від ризиків, то і об’єктом його мають бути саме вони. Використання втрат від ризику як об’єкта страхування має такі переваги:
– забезпечується більш обґрунтований підхід до питань страхування втрат від ризику з боку фірм. У цьому разі страхуються не будівлі, не транспортні засоби, а можливі втрати, яких можуть зазнати ці матеріальні об’єкти за певних умов. Оскільки об’єктом страхування виступають втрати, то це змусить страхувальника об’єктивніше підходити до їх визначення, здійснювати диференціацію майна щодо необхідності його страхування;
– поєднує у єдине дії працівників фірми щодо оцінки розміру ризику та страхування втрат від нього;
– створює передумови для ефективнішого використання коштів підприємств. Оскільки страхуються втрати, розмір яких попередньо прораховується, проводиться диференціація об’єктів, що страхуються і не страхуються, то, зрозуміло, розмір коштів, який виділятиметься на ці цілі, буде обґрунтованішим, у ряді випадків меншим.
Страхування набуде рис упорядкованого процесу, стане невід’ємним елементом господарювання. Як створення виробничих запасів матеріальних ресурсів, резервних потужностей, резервного обладнання, що мають на меті забезпечення нормального ходу виробництва, так і страхування втрат від ризику стане складовою економічної діяльності фірм, які хочуть успішно функціонувати. Нині, коли об’єктом страхування є матеріальні цінності, майно, а методика визначення розміру страхового відшкодування виступає як спонукач страхувати все майно і на всю страхову вартість, страхування перетворено до деякої міри в примусову акцію. Крім цього, страхування втрат (як об’єкта) від ризику є зрозумілішим для підприємств. Одна справа, коли страхуються будівлі, а інша, – коли страхуються втрати. З психологічної точки зору, втрати завжди легше і вигідніше страхувати, ніж матеріальні об’єкти, бо вони (втрати) асоціюються з неминучістю настання.
Спрощена схема їх розв’язання може бути така:
а) об’єктом страхування є втрати від ризику;
б) страхова сума встановлюється на рівні втрат від ризику;
в) страховий тариф визначається у відсотках від страхової суми;
г) страхова премія розраховується як добуток страхової суми і страхового тарифу, поділеного на 100;
д) розмір страхового відшкодування дорівнює розміру втрат від ризику, який не може перевищувати страхової суми.
Проведення операцій хеджування. В Україні цей напрям зменшення втрат від ризику поки що не використовується. Така ситуація пояснюється недостатнім розвитком ринкової інфраструктури.
Хеджування – це страхування від втрат, зумовлених несприятливою зміною цін на товари у майбутньому. 
Основу хеджування становлять ф’ючерсні контракти. Вони є формальною угодою, за якою продається або купується певна кількість товару за визначеною ціною для передачі його згодом у встановлений час. Отже, ф’ючерсні контракти – це договори-зобов’язання. Вони можуть укладатися також за умови, що певного товару в цей момент може і не бути. Основними показниками такого контракту є зафіксована ціна товару і обумовлений термін його поставки.
Слід мати на увазі, що ф’ючерсна угода просто так не може бути відмінена або анульована. Вона ліквідовується двома шляхами:
– укладанням протилежної угоди на таку саму кількість продукції;
– поставкою товару відповідно до зазначеного у контракті терміну.
Самострахуванням можуть охоплюватися всі види ризиків, які завдають фірмам втрат. У ринкових умовах виглядає анахронізмом наявність обов’язкового страхування. Кожне підприємство повинно мати вибір:
– страхувати втрати від ризику за допомогою страхових компаній;
– здійснювати самострахування;
– використовувати інші форми захисту від ризику.
Розміри відрахувань у централізований резервний фонд самострахування визначаються на рівні страхових премій, які мали б сплачуватися підприємствами у разі страхування ризику страховими компаніями.
Щорічним джерелом коштів створення такого фонду є собівартість продукції. Вони зараховуються у статтю «Загальногосподарські витрати» (податки та інші обов’язкові відрахування і витрати).
Кошти централізованого резервного фонду самострахування використовуються строго за цільовим призначенням, тобто на покриття втрат від тих ризикованих операцій, які були самозастраховані. Розмір відшкодування втрат від ризику визначається за методикою, прийнятою у страховій справі.
Кошти резервного фонду самострахування, невикористані в цьому році, переходять у фонд наступного року. Перехідні перерахунки доцільно робити упродовж п’яти років. Після цього залишок коштів фонду спрямовується на збільшення прибутків.

Тема 4. Кількісна оцінка величини ризику

Кількісний аналіз ризику може здійснюватися в різні способи, серед яких найпоширенішими є: метод аналогій, аналіз чутливості, методи імітаційного моделювання, статистичні методи, експертні методи, аналіз доречності витрат. Коротко охарактеризуємо деякі з них.
Одним з найпростіших і широковідомих методів урахування чинників невизначеності є аналіз чутливості. Цей метод описано в працях багатьох авторів. В якості міри чутливості найзручніше використовувати коефіцієнт еластичності. При цьому ризик є тим більшим, чим більшим за абсолютною величиною є коефіцієнт еластичності відносно можливих змін відповідного чинника. На жаль, аналіз чутливості має деякі вади, а саме: він спирається на аналіз впливу на результуючі ознаки тільки окремих чинників, а не їх інтегрального впливу, а також не враховує взаємозв’язку (взаємозалежності) між цими чинниками.
Процес кількісного аналізу ризику методами імітаційного моделювання можна умовно поділити на сім кроків. Коротко опишемо суть кожного з них.
Крок 1. Формування моделі, здатної прогнозувати значення відповідних показників ефективності об’єкта (проекту).
Крок 2. Вибір ключових аргументів (чинників ризику) аналізованого об’єкта (проекту).
Крок 3. Побудова множини можливих (імовірних) значень ключових аргументів (чинників ризику).
Крок 4. Побудова розподілу ймовірності випадкових значень ключових аргументів (чинників ризику).
Крок 5. Виявлення відношення взаємозалежності (кореляції) між ключовими аргументами (чинниками ризику).
Крок 6. Генерація випадкових сценаріїв, що ґрунтуються на системі прийнятих гіпотез щодо можливих значень ключових чинників.
Крок 7. Статистичний аналіз результатів імітаційного моделювання. Інтерпретація результатів аналізу.
За методом аналізу доречності витрат (аналізу збитків) вводяться до розгляду такі поняття, як області (зони) ризику: безризикова зона, зона допустимого ризику, зона критичного ризику, зона катастрофічного ризику.
Безризикова зона – це область, в якій випадкові збитки не очікуються. Їй відповідають нульові збитки чи перевищення прибутку над сподіваним значенням. Ця область є областю виграшу підприємця.
Зона допустимого ризику – це область, у межах якої зберігається економічна доцільність підприємницької діяльності, тобто випадкові збитки можуть мати місце, але вони менші сподіваного прибутку від підприємницької діяльності.
Зона критичного ризику – це область, де наявною є можливість збитків, які перевищують величину (обсяг) очікуваних прибутків аж до величини повної обчисленої (розрахункової) валової виручки від підприємницької діяльності. Величина можливих (імовірних) збитків у цій зоні перевищує сподіваний прибуток і може призвести до втрати усіх коштів, вкладених підприємцем у справу.
Зона катастрофічного ризику – це область можливих збитків, що за своєю величиною (обсягом) перевищують критичний рівень і можуть досягати величини (обсягу) майнового стану підприємця та невиправданих боргів.
Катастрофічний ризик може призвести до краху, банкрутства компанії (фірми), її закриття і розпродажу її майна. До категорії катастрофічного ризику слід віднести також ризик, пов’язаний із безпосередньою загрозою для життя чи екологічною катастрофою.
Експертні методи оцінювання ризику здійснюються, як правило, за відсутності статистичних даних, необхідних для розрахунку відповідних кількісних показників, або ж, зокрема, коли це пов’язано з оцінюванням проекту (інноваційного), що не має аналогів. Цей метод базується на опитуванні кваліфікованих фахівців і відповідній подальшій математичній обробці результатів цього опитування. Для одержання деталізованих характеристик ризику опитування орієнтують стосовно окремих видів ризиків, характерних для певного (даного) об’єкта ризику.
Система кількісних оцінок міри економічного ризику
Однією з найважливіших складових ризикології є система показників кількісної оцінки ступеня (рівня, міри) економічного ризику. Оцінювання ризику необхідно здійснювати системно – в абсолютному та відносному вираженні. Найбільш загальний підхід до кількісної оцінки рівня ризику полягає у побудові відповідної функції корисності й базується на кількісній оцінці міри ризику як векторної величини.
Міра ризику як векторна величина
Кількісна оцінка ризику є системотвірною складовою інструментарію ризикології. Чим досконалішими є методи дослідження та кількісної оцінки ризику, тим меншим стає чинник невизначеності. Зважаючи на те, що ризик – це об’єктивно-суб’єктивна економічна категорія, в кількісній мірі ризику необхідно враховувати як його об’єктивну, так і суб’єктивну сторони*.
Отже, оцінюючи ризик економічного об’єкта (системи), суб’єкт ризику, як правило, цікавиться низкою показників, які відбивають різні грані невизначеності, конфлікту та породженого ними ризику. На наш погляд, кількісна міра ризику – це вектор W=(w1; w2; …), де wi (і=1, 2, …) – окремі показники (компоненти) міри ризику. Частина з них має об’єктивну природу (дисперсія, семиваріація, коефіцієнт варіації тощо); решта компонент цього вектора є суб’єктивними оцінками ступеня ризику, оскільки вони залежать від ставлення суб’єкта ризику до невизначеності, конфліктності.
На даний час теорія ризику та економічна практика виробили низку окремих показників кількісної оцінки ступеня ризику, серед яких фінансові коефіцієнти широко використовувані, наприклад, у банківській, страховій справі, в проектному менеджменті. Низку показників ступеня ризику поділяють на такі, що характеризують міру ризику в абсолютному чи у відносному вираженні. Існують також інші класифікаційні ознаки щодо вибору компонент вектора W. Наголосимо, що цей вибір залежить від сфери економічної діяльності (об’єкта, що аналізується, системи тощо), від цілей дослідження (аналізу, оцінювання, прийняття рішень), від прийнятої системи гіпотез, від інформаційної ситуації (вид, тип невизначеності та конфлікту), а також від його екстравертності чи інтравертності тощо.
Для прикладу звернемося до прогнозування і планування податкових надходжень до державного та місцевого бюджетів. Розглянемо категорію податкового ризику як одну із складових багаточинникової оцінки стійкості та надійності прийняття рішень щодо обсягів планових податкових надходжень на підґрунті їх прогнозованих обсягів*.
Відомо, що прогнозування будь-якого економічного показника пов’язане з похибкою прогнозу. Величина похибки визначає ступінь ризику планів (рішень), які ґрунтуються на прогнозованих економічних показниках. У статистичному моделюванні та прогнозуванні вводяться та аналізуються такі поняття, як середній та емпіричний ризик. За показник ступеня середнього ризику, зокрема, обирається математичне сподівання квадрата різниці між розрахунковими і фактичними значеннями прогнозованого економічного показника. Мінімізація ступеня середнього ризику дає змогу найбільш правдоподібно виявити закономірності та реально існуючі суттєві взаємозв’язки. При порівнянні альтернативних математичних моделей прогнозування кращою можна вважати ту з них, якій відповідає мінімальне значення низки відповідних показників ступеня ризику, і, зокрема, значення ступеня середнього ризику. Це стосується і моделей прогнозування обсягів податкових надходжень.
На підставі прогнозованих обсягів податкових надходжень визначають плановим обсяг, який приймається дещо меншим, аніж середнє значення прогнозованого обсягу. На цьому етапі необхідно, крім об’єктивної складової міри ризику, ввести й суб’єктивну складову, за яку доречно обрати ймовірність недовиконання запланованого обсягу податкових надходжень, обчислену на підґрунті їх прогнозованого обсягу. Очевидно, що величину оцінки ступеня ризику (ймовірність) недовиконання планового обсягу надходжень необхідно зробити якомога меншою. Відсоток недовиконання обсягів планових податкових надходжень, у разі встановлення цих обсягів, може розглядатися як ще один показник суб’єктивної оцінки міри ризику. Він задається нормативно, залежно від ставлення суб’єкта прийняття рішення до ризику на підґрунті обсягів прогнозованих величин, що задаються певним інтервалом значень і де враховується ризик того, що прогнозована величина може сягнути за межі цього інтервалу.
Доречно також ввести як один із компонентів векторної оцінки міри податкового ризику показник ступеня ризику невикористаних можливостей, який характеризує міру відхилення планових обсягів податкових надходжень від максимально можливого спрогнозованого обсягу надходжень, одержаного на базі використання адекватних математичних моделей і методів. Усі ці складові міри податкового ризику доцільно використовувати системно, комплексно.
У низці наукових праць домінує думка, що показником ризику може слугувати певна скалярна величина (індикатор ризику).
У деяких випадках це правильно, але далеко не завжди. Тому прагнення синтезувати такий індикатор, здійснюючи певну згортку окремих показників ризику, не в усіх випадках сприяє правильному оцінюванню його та врахуванню під час аналізу проектів. Наприклад, у прогнозуванні економічних показників використовується низка критеріїв адекватності та точності прогнозу. Для здійснення інтервального прогнозу вектор ризику W можна встановити як такий, що складається з трьох параметрів:
 – середньоквадратичне відхилення прогнозованої величини;
 – імовірність того, що ця випадкова величина може сягати за межі певного прогнозованого інтервалу; 
 – коефіцієнт варіації. 
У даному випадку параметри вектора  немає підстав інтегрувати, здійснюючи їх згортку. Прогнозована величина знаходиться в інтервалі , де m – математичне сподівання прогнозованого показника; k знаходиться з оцінки закону розподілу прогнозованого показника (як випадкової величини), а також беручи до уваги задане (суб’єктивне) значення компоненти ризику . Коли немає підстав для оцінки закону розподілу, можна скористатися нерівністю Чебишева.
Коефіцієнт варіації у ряді випадків виступає в ролі індикатора для обчислення ефективних (несприятливих) значень певного економічного показника:
,

де  залежить від нормативного (бажаного) значення . 
А з тотожності  маємо, що .
У ряді випадків показники вектора ризику (W) можна розділити на дві підгрупи: ті, що задаються як нормативні і можуть слугувати як певні решета для відбору альтернатив, і ті, що їх можна інтегрувати за деякими правилами згортки.
Необхідно також наголосити, що далеко не завжди виконуються умови, коли економічні показники (які ми трактуємо як випадкові величини) мають симетричний та, більш того, нормальний закон розподілу. У цих випадках за базу слід обрати моду, а одним з показників ризику може бути модальне семiквадратичне відхилення.
Крім того, в ряді випадків як альтернатива теорії ймовірностей усе частіше використовується теорія нечітких множин, якщо вона адекватно відбиває даний вид невизначеності. Тоді будуються свої показники оцінки ступеня ризику та відповідний вектор  міри ризику. Зазначимо, що для оцінювання міри ризику перспективним є тензорний аналіз, який дає змогу адекватно вимірювати ризики і приймати правильне рішення щодо зниження його ступеня.

Тема 5. Політико-економічний ризик. Оцінювання політичних ризиків у системі управління суспільним розвитком глобалізації

Характерною ознакою суспільних процесів сучасності є збільшення масштабів впливу ризиків на фінансово-економічні процеси, зокрема, на сферу відповідальності держави – державний сектор економіки. За таких умов державне управління, під впливом об’єктивних чинників, зазнає суттєвих змін: усебічний науково обґрунтований аналіз ризиків, стратегічне та оперативне управління ними стають одним з головних завдань державних органів та установ, що беруть участь у процесі управління фінансовим портфелем держави, активи якого інтегрують усі групи ризиків: політичні, економічні, операційні, ринкові, інвестиційні та ін.
Значного поштовху розвиток державного ризик-менеджменту набув внаслідок низки міжнародних фінансових криз 70-х, 80-х, 90-х років, що призвели до «параду» суверенних дефолтів. Адже саме нехтування питаннями оцінки ризиків та зваженого формування структури урядових фінансових активів та пасивів здебільшого виступало вагомим чинником зростання фіскального навантаження на національні економіки та підвищення їх чутливості до кризових явищ.
Стратегічним завданням суспільного розвитку України на сучасному етапі є забезпечення сталого економічного зростання. Соціально-економічна трансформація економіки України сформувала комплекс теоретичних і практичних проблем з приводу радикальної зміни ролі державного сектора економіки, оскільки на усіх етапах реформування вона необґрунтовано занижувалася. Так, питома вага державного сектору у національній економіці протягом 2000-2007 років поступово скорочувалася із 20 до 13,5% [21].
Світова практика засвідчила, що системні ринкові трансформації потребують посилення державного втручання в економіку, оскільки успіх масштабних соціально-економічних реформ неможливий при самоусуненні держави із економічної сфери. Таке втручання припускає, з одного боку, посилення регулюючої функції, а з іншого – вимагає підвищення економічної ефективності діяльності держави, як найбільшого власника. Зацікавленість держави в ефективному та динамічному розвитку державного сектору обумовлено необхідністю вирішення проблеми національної конкурентоспроможності у глобальному економічному просторі, складовою якого є будь-яка економіка. Однак, наслідком входження до глобального простору є зростання загального рівня ризиків.
У сучасній економічній науці ризик виступає одним з головних понятійних елементів сучасних макроекономічних та фінансових теорій. Вирішальну роль у розвитку теорії ризиків та економіки державного сектору відіграли праці таких вчених, як: М. Алле, Д. Канеман Г. Марковіц, Д. Стігліц, Ч. Кеннеді Дж. Шоуен та інші у працях яких обґрунтовано роль ризиків у сучасній економіці, закладено основи кількісного оцінювання та моделювання ризику.
Незважаючи на достатнє теоретичне опрацювання як питань ризик-менеджменту, так і теорії управління державним сектором, поєднанню цих двох напрямів досліджень у сучасних дослідженнях приділено недостатню увагу. Особливо актуальною, на сьогодні, є проблематика природи та методів управління ризиками, оскільки переважна частина дослідників зосередила увагу на ризиках, що впливають на функціонування ринкових, а не державних інституцій. Природа ж останніх обумовлює низку ще не досліджених економічною наукою якісних відмінностей, головною з яких є їхня неринкова природа.
На сьогодні, система макроекономічного регулювання демонструє досить чітку тенденцію переходу до ризик-орієнтованих систем нагляду (наприклад, ІІ Базельська угода), яка породжує низку проблем оптимізації структури, механізму взаємодії, засобів для побудови науково обґрунтованої концепції регуляторного впливу державних інституцій на функціонування та розвиток державного сектору економіки засобами сучасного ризик-менеджменту. Серед ризиків державного сектору України, особливе місце посідає категорія ризиків політичних, дослідження природи яких дозволить більш точно спрогнозувати загрози як для розвитку державного сектору, так і для національної економіки загалом.
Одним з найважливіших умов зміцнення позицій України, як суверенної держави на міжнародній арені та її інтеграції у систему світового господарства є нормалізація політичної обстановки, яка нині характеризується досить високим ступенем нестабільності. З точки зору зарубіжних політиків і бізнесменів Україна виступає цікавим і перспективним, але, водночас, досить ризикованим партнером. Більше того, політичний фактор несе в собі потенційну загрозу процесу розвитку національної економіки, оскільки поява інституційних інвесторів, що є необхідною умовою для довгострокового економічного підйому, значно ускладнюється із-за високого рівня ризиків, генерованих політичним середовищем.
Останнім часом поняття «політичний ризик» усе частіше з’являється у наукових працях, виступах політиків, економістів та соціологів, сторінках періодики, де однак трактується надто спрощено.
За кордоном інтерес до проблеми політичних ризиків виник наприкінці 50-х років ХХ ст. (у зв’язку з відомими подіями на Кубі), а у 70-ті роки в ТНК уже формуються спеціальні служби, які займаються оцінкою рівня ризику, якому піддається діяльність компаній в інших країнах. Однак до початку 80-х років ХХ ст. внаслідок надзвичайної складності проблеми й недостатньої розробленості методології аналізу, політичним ризикам відводиться другорядна роль у загальній оцінці ризику країн.
Наступний сплеск інтересу до проблеми політичних ризиків можна віднести до 1979 р., після Іранської революції, яка, викликавши, з одного боку, численні суперечки про ймовірність виконання політичних прогнозів і надійності оцінок рівня політичних ризиків, з іншого боку надала величезний фактичний матеріал для досліджень у цій сфері.
На 80-ті роки ХХ ст. припадає найбільша кількість публікацій на цю тему, увага в яких приділяється методам аналізу політичних ризиків, а практична значимість досліджень призвела до створення значної кількості консультаційних фірм, що спеціалізуються на оцінці політичних ризиків у різних країнах . Зокрема, за даними консультативної організації Conference Board, до 1980 року з 193 провідних ТНК США більше 50% вже передбачали в організаційних структурах створення спеціалізованих підрозділів для аналізу та оцінки ризиків країн.
У сучасних умовах оцінка ризиків є теоретичною базою для прийняття стратегічних рішень у політиці та економіці. Для подолання невизначеності, з якою стикаються закордонні інвестори, здійснюється аналіз ризику країни (country risk), який визначає ймовірність того, що суверенна держава або незалежні кредитори та/або інвестори в певній країні не будуть мати можливості виконати свої зобов’язання щодо іноземних кредиторів та/або інвесторів.
У рамках загального ризику країни розрізняють ринковий та неринковий, або ж політичний ризики. Останній ділиться залежно від рівня свого впливу:
1) на рівні держави – ризик неплатоспроможності (sovereign risk), «пов’язаний із наданням позик іноземним урядам»;
2) на рівні компаній – трансфертний ризик (transfer risk) – «ризик того, що при проведенні економічної політики окрема країна може накласти обмеження на переказ капіталу, дивідендів і відсотків іноземним кредиторам та інвесторам».
Значення терміна «політичний ризик» трактується досить широко – від прогнозування політичної стабільності до оцінки сукупності неринкових ризиків, пов’язаних із діяльністю в різних соціально-політичних середовищах.
В. Вестон та Б. Сорж визначають політичний ризик як «…дії національного уряду, які заважають проведенню ділових операцій, змінюють умови угод або призводять до конфіскації власності іноземних компаній». Подібним чином розглядає політичний ризик Д. Хауелл: «Зміни в умовах проведення операцій іноземними компаніями, які виникають в ході політичного процесу».
За визначенням С. Кобріна, політичний ризик це – «...непередбачені обставини що виникають у політичному середовищі й що приймають зазвичай форму обмежень у проведенні операцій».
М. Ліч та Е. Грем наполягають на необхідності врахування не лише внутрішніх політичних подій в країні, але й міжнародної політичної ситуації: «…політичний ризик може бути визначений як внутрішньополітичні та міжнародні, конфліктні та інтеграційні події і процеси, які можуть (або не можуть) призвести до змін в урядовій політиці всередині країни або в зарубіжних країнах, що проявляється у несприятливих умовах або ж додаткових можливостях».
Деякі дослідники (Д. Фрей, Д. Рулофф, М. Харді та ін.), однак, вважають подібні дефініції незадовільними оскільки вони мають «…констатаційний характер і фіксують лише ризики політичних подій». На їхню думку, основну увагу слід приділяти «…динаміці політичної дії, з якої виникають події, оскільки можна більш точно спрогнозувати природу конфлікту або зрозуміти дії політичних сил, аніж лише передбачити переможців і переможених».
Успішність фінансових операцій загалом, у масштабах глобальної економіки, визначається тими політичними чинниками, які не залежать від ризиків, що можуть зруйнувати або завдати важких збитків інвесторам. Значна частина фахівців-ризикологів дотримується думки щодо дихотомії будь-якої політичної події, яка не лише несе ризик, але також означає створення нових можливостей для бізнесу.
Тому, для дослідження під «політичним ризиком» будемо мати на увазі невизначеність суспільного середовища, в якій діють усі неринкові сили. Це означає, що при прогнозуванні політичних ризиків необхідно враховувати не лише негативні але й позитивні зміни, що надають додаткові можливості для бізнесу, при цьому, з точки зору фінансового аналізу, базовий ризик є нейтральним, тобто передбачає як позитивні, так і негативні відхилення.
Класифікація політичних ризиків може проводитися на основі поділу подій, викликаних або діями урядових структур в ході проведення певної державної політики, або силами, що знаходяться поза контролем уряду. Відповідно до цих принципів Ч. Кеннеді, Ж. де ла Торре і Д. Некар поділяють політичні ризики на екстра-легальні та легально-урядові.
Екстра-легальний ризик означає будь-яку подію, джерело якого знаходиться за межами існуючих легітимних структур країни: тероризм, саботаж, військовий заколот, революція тощо. Легально-урядовий ризик при цьому виступає прямим продуктом політичних процесів і включає такі події, як вибори, зміни у законодавстві, зміни практики державного управління тощо.
У 80-х рр. ХХ ст. активно проводились дослідження з проблем розвитку та покращання методів прогнозування, зокрема, у працях Дж. Остіна і Д. Йоффі, Т. Морана, В. Оверхольта, Т. Шріва приділялася увага загальним методам оцінки та аналізу політичних ризиків. Головне завдання прикладних досліджень полягає в тому, щоб знизити гостроту невизначеності політичної ситуації, передбачити можливі негативні та позитивні наслідки її розвитку. Сучасні методи дозволяють кількісно і якісно оцінити вірогідність досягнення мети, відхилення від мети чи невдачі.
Мета моніторингу політичних ризиків досить зрозуміла: захистити зарубіжні активи компаній та урядів шляхом прогнозування можливих загроз, що виникають у політичному середовищі країни-реципієнта. При проведенні аналізу політичний ризик виводиться з стабільності та спрямованості політики уряду цієї країни.
До кінця 70-х більшість ТНК, переважно, обмежували свій аналіз політичного клімату в країні якісними оцінками, проведеними з використанням методів «старих приятелів» (old hands) та «великих турів» (grand tours). Аналіз здійснювався нерегулярно, а лише в тих випадках, коли вирішувалося питання щодо нових інвестицій. Якщо політичний ризик оцінювався як значний, то інвестиції або не розміщувалися за принципом «так/ні» (go/no go), або до вартості проекту додавалася «премія за ризик» для врахування високої ймовірності втрат, а отже, доти, доки не ставалася масштабна катастрофа, політичний ризик країни не переоцінювався.
Оцінки політичних ризиків за методом «old hands» традиційно являють собою аналіз звітів, складених фахівцями, які мають інформацію по відповідній країні та підтримують контакти з впливовими і добре поінформованими особами в цій країні (вченими, дипломатами, журналістами, бізнесменами). Головним недоліком цього методу є те, що під час аналізу та оцінки, значною мірою доводиться покладатися на судження аутсайдерів.
Метод «grand tours» вимагає відвідування країни, що досліджується, групою експертів і налагодження там контактів із місцевими політичними лідерами, урядовими чиновниками та бізнесменами. Негативною рисою цього підходу є можлива нерепрезентативність зібраної інформації та надто оптимістичні прогнози.
Найбільш системним якісним методом на сьогодні є метод «Дельфі» (Delphi), за яким на першому етапі аналітики розробляють систему змінних для конкретного випадку, а потім – залучають широке коло експертів, які визначають вагу кожної зі змінних для досліджуваної країни.
Система оцінок з використанням якісного підходу дозволяє визначити специфіку ситуації для кожної конкретної країни. У деяких випадках уважне дослідження різних специфічних елементів, що визначають ситуацію, може виявитися навіть більш корисним, аніж для проведення систематичної кількісної оцінки. Однак «органічним» недоліком цієї групи методів була і залишається надмірна суб’єктивність оцінок. Дж. Саймон оцінив цей підхід як «спорадичний, заснований на селективному, неконтрольованому сприйнятті або ідеологічних та особистих прихильностях».
Виходячи з критики якісних методів, Р. Руммель та Д. Хінен обґрунтували необхідність комбінованого підходу («гештальт-метод»), який дозволив би поєднати суб’єктивне сприйняття закордонного політичного середовища з кількісним аналізом об’єктивних даних для формування загального сприйняття (gestalt) ризику країни. На сьогодні комбінований підхід до оцінки політичних ризиків країн використовується більшістю урядів і ТНК.
Формалізація і моделювання політичних та макроекономічних ризиків, що почали широко розвиватися всередині 70-х рр. ХХ ст. у зв’язку із зростанням заборгованості країн, що розвиваються, викликали підвищений інтерес до проблематики управління ризиками неплатоспроможності. Їхня специфічна природа призвела до необхідності системного аналізу макроекономічних даних, хоча й визнавалася необхідність врахування деяких суб’єктивних елементів.
Кількісний підхід до оцінки політичних ризиків дозволяє порівнювати різні країни, використовуючи єдину систему кількісних показників ризику, що відображають вплив соціально-політичних чинників за допомогою різних політичних і соціальних індикаторів. Головним недоліком кількісних методів є використання вузького визначення політичного ризику і концентрація на обмеженій кількості видів ризику (політична нестабільність, валютний контроль, націоналізація тощо). Повний перелік можливих ризиків, з різним ступенем потенційного впливу, є набагато ширшим і включає кілька сот політичних, економічних і соціально-культурних чинників.
Як приклад, розглянемо класифікацію, запропоновану Дж. де ла Торре і Д. Некаром, у якій виділяються групи внутрішніх та зовнішніх джерел чинників політичних ризиків. Слід однак відразу зазначити, що такий поділ є досить умовним, оскільки має місце взаємний вплив факторів з різних груп.
Аналіз внутрішніх факторів дозволяє скласти загальну характеристику економічного розвитку країни та виділити найбільш уразливі сфери. Зовнішні фактори визначають ступінь впливу зовнішніх обмежень на внутрішню економічну політику: висока ступінь залежності та значний розмір зовнішньої заборгованості посилюють ризик втручання уряду в інвестиційну діяльність. Отже, оптимальний вибір «необхідного та достатнього» переліку факторів та визначення питомої ваги кожного з них залишається основною проблемою кількісних методів.
Інша системна проблема полягає в тому, що спроби «пристосувати» кількісну шкалу ризиків для міжнародних порівнянь наштовхуються на галузеву/проектну орієнтованість більшості таких ризиків. Наприклад, видобувні галузі набагато більш схильні до націоналізації, аніж високотехнологічні виробничі галузі чи сфера послуг. Ті події, що розглядаються у якості факторів ризику для більшості галузей (наприклад, політична нестабільність – для фінансово-кредитного сектору), цілком можуть виявитися фактором додаткових можливостей для інших галузей (наприклад, ВПК). Таким чином, оскільки кожна країна має відмінний від усіх інших відносний рівень ризику, то сфера застосування кількісної шкали політичних ризиків звужується ще більше.
Для перспективного виявлення сприятливих або несприятливих тенденцій в країні застосовується також метод агрегованих статистичних даних, на основі якого було розроблено дві базові економетричні моделі (PSSI та Ecological Approach), засновані на точних причинно-наслідкових зв’язках. Модель PSSI (Political System Stability Index) було вперше запропоновано Д. Генделем, Г. Вестом та Р. Мідну, які оцінювали рівень ризиків шляхом прямого вимірювання серій дискретних компонентів політичного та соціального середовища (таких, як кількість заколотів, етнолінгвістичну фрагментацію, ефективність законодавства тощо).
Друга базова модель, так званий «екологічний підхід Кнудсена» (Knudsen’s Ecological Approach), ґрунтується на припущенні, вперше висловленому Т. Гурром (в рамках динамічної концепції суспільного добробуту), про те, що високий ступінь національної фрустрації буде існувати там, де існує розрив між очікуваннями людей та їх добробутом. Взаємодіючи з реальним іноземним сектором, ця фрустрація може призвести до інтервенцій або експропріації (націоналізації), за умов яких іноземні інвестори відіграють роль «цапа-відбувайла» в умовах нездатності чинного політичного режиму задовольнити економічні та політичні сподівання народу.
Окрему групу методів утворюють комплексні експертні оцінки, такі як, наприклад, метод «Форсайт» (Foresight), що є зазвичай кінцевим продуктом багатоетапного консультаційного процесу із залученням усіх зацікавлених сторін (stakeholders) .
Деякі з методів цієї групи використовують економетричні дані, але їхньою характерною рисою є прогресивне ранжування великої кількості країн відповідно до чітко визначеної логіки аналізу. Першою спеціалізованою компанією, яка використала такий підхід стала служба BERI (Business Environment Risk Index). Її методика складання рейтингу країн за рівнем ризику включає в себе кілька етапів: вибір змінних (політична стабільність, ступінь економічного зростання, рівень інфляції, рівень націоналізації тощо), визначення ваги кожної змінної (максимальну питому вагу має змінна політичної стабільності), обробка показників за методом Delphi з використанням експертної шкали, виведення інтегрального індексу в межах від 0 до 100 (мінімальний індекс означає максимальний ризик, і навпаки).
На сьогодні порівняльні рейтингові системи, що використовують схожі методології, пропонуються консалтинговими фірмами Frost & Sullivan (World Political Risk Forecast), Business International and Data Resources Inc. (Policon), Futures Group (Political Stability Prospects) та іншими.
Більшість з них доступні в режимі on-line та, як у випадку з Policon, користувачі можуть самостійно змінювати питому вагу різних змінних, або включати власну оціночну інформацію. Ще одним значним кроком у сфері аналізу та оцінки політичних ризиків країн стало створення міжнародних банків політичних даних таких, як World Handbook of Political and Social Indicators.
Загальна картина виявилася б неповною, якщо не згадати про ще дві фінансово-орієнтовані рейтингові системи – Institutional Investor’s Country Credit Rating та Euromoney’s Country Risk Index, що охоплюють 109 і 116 країн, відповідно.
У цих моделях рейтинг ризику країни складається шляхом комбінування набору індикаторів (LIBOR, первинного ціноутворення, міжбанківських кредитів тощо). Для характеристики загальних економічних і політичних тенденцій таких, як ступінь національного контролю над ключовими секторами економіки, політична нестабільність, міжнародний статус країни, зміни у зовнішньоторговельному балансі застосовуються окремі групи змінних. Кількісні індикатори доповнюються думками експертів і формують складну динамічну модель, що дозволяє прогнозувати розвиток національної та міжнародної економік. Визнаючи такі переваги індикаторів, як їх об’єктивність, оперативність і вимірюваність, слід зазначити існування двох фундаментальних проблем: теоретична обґрунтованість індикаторів та статичність рейтингів, оскільки вони спираються на минулі події та умови.
У зв’язку з особливим значенням чинника часу слід окремо зупинитися на періодичності проведення оцінки політичних ризиків. Періодичність оцінки визначається інтересами споживачів інформації – урядами країн, інституційними інвесторами або фінансовими спекулянтами.
До 80-х років, у контексті моніторингу та оцінки зовнішнього середовища, економічна та технологічна сфери розглядалися як більш важливі й такі, що мають більший вплив на бізнес, аніж політичні та соціальні, які, як вважалося, не лише є більш невизначеними, але й менш структурованими та передбачуваними. Подібна тенденція відношення до соціально-політичного розвитку, як до процесу, яким важко керувати і на проблеми якого можна реагувати у міру їхньої появи, визначила недостатню розробленість аналітичних інструментів у цій галузі.
До перегляду такої тенденції призвели активні дослідження щодо розробки селективних соціальних індикаторів, здатних доповнювати такі широко відомі показники, як ВВП чи індекс споживчих цін. Соціальні індикатори, наприклад «об’єктивні» такі, як демографічні зрушення, або «перцептуальні» (поведінкові), на кшталт, «ставлення населення до довгострокових інвестицій», стандартизовані для міжнародних порівнянь, у майбутньому стануть важливою складовою частиною кількісних і якісних методів оцінки політичних ризиків.
На сьогодні селективні соціально-політичні індикатори використовуються в деяких методиках оцінки ризику у якості покажчиків політичної стабільності, наприклад, Р. Руммель та Д. Хінен використовують такі індикатори, як ступінь авторитаризму, перехідні етапи економіки, рівень освіти щодо безробіття, баланс сил між військовою та цивільною владою тощо.
Для оцінки ще одного важливого чинника – «чинника особистості» при аналізі політичних ризиків М. О’Лірі та В. Копліним було запропоновано так звану «PRINCE model». Аналізуючи «твердість», тобто позитивну, нейтральну або ж негативну позицію конкретної посадової особи, ступінь її впливу та значущість для неї даного питання (кожен критерій оцінюється за п’ятибальною шкалою, потім перемножується і підсумовується по усіх учасниках), модель дозволяє кількісно (частка позитивних балів у загальній сумі) розрахувати ймовірність ухвалення рішення урядом.
Загальну схему взаємодії політичних, соціальних та економічних чинників, що визначають рівень ризику в країні, представив Ч. Кеннеді у його фундаментальній праці «Управління політичним ризиком».
Зокрема, основою ризику виступає соціальна неоднорідність, під якою мається на увазі кількість та чисельність різних етнічних, мовних, релігійних та регіональних груп. Розшарування суспільства відбувається в тому випадку, коли зазначені вище групи збігаються значною мірою з нижніми, або найбіднішими верствами, що посилює політичну нестабільність. Розподіл доходу відображає ступінь нерівності економічних груп у суспільстві. Чим вищою є ця нерівність, тим вищою стає ймовірність політичної нестабільності.
Ч. Кеннеді виділяє чотири основних типи політичних систем:
1) авторитарно-традиційна (монархія або військова диктатура);
2) авторитарно-мобілізаційної (тоталітаризм);
3) ліберально-демократична (парламентська або президентська);
4) нова незалежна (колишні колонії).
Найбільш стабільними він вважає другу і третю системи, відносно стабільною – першу, найменш стабільною – четверту.
Наявність в нещодавньому минулому країни революції, війни, військових (політичних) заколотів, вважається прецедентом для можливого вирішення майбутніх конфліктів. Легітимність правлячої еліти означає дотримання більшою частиною населення урядових розпоряджень. Поява протилежних тенденцій, а також високий ступінь державного насильства над громадянами (у тому числі – у фіскальній сфері) посилюють ймовірність політичної нестабільності.
Безліч існуючих методів та моделей, деякі з яких описано вище, на нашу думку, доводять лише складність і багатовимірність проблематики теорії і практики аналізу та оцінки політичних ризиків. Кожен з розглянутих вище підходів має певні переваги та недоліки.
Зокрема, експертні системи критикують за те, що в них не завжди чітко простежуються причинно-наслідкові зв’язки. Економетричні моделі часто-густо виявляють критичну залежність щодо забезпечення поточними джерелами інформації більшості незалежних змінних, необхідних для аналізу. Інтегровані моделі вимагають значних ресурсних витрат (людські, фінансові та часові) і є географічно обмеженими.
З усього вищезазначеного випливає, що оптимальний підхід має поєднувати кращі сторони кожного з методів і, водночас, надавати можливість вимірювати та інтерпретувати ризики країн щодо специфіки їхніх проектно-галузевих умов.
Ситуація із відображенням України в міжнародних рейтингах ризиків країн, на нашу думку, відображає реальні особливості (як переваги, так і слабкості) економічних позицій нашої країни в глобальній системі політико-економічних відносин.
Перш за все, звертає на себе увагу той факт, що Україну включено до основних міжнародних рейтингів, однак «стандартний» перелік параметрів не відображає інституційних, структурних особливостей та тенденцій суспільного розвитку, оскільки по окремих позиціях Україна випереджає, а по окремих – відстає від реальних конкурентів у глобальній економічній системі. Більш того, міжнародні рейтинги мають досить значний часовий лаг щодо реакції на кризові явища.
Наприклад, процес корекції суверенних кредитних рейтингів України було розпочато лише через 10-14 днів після публічної констатації фінансової кризи на міжнародному рівні, що, з точки зору ризикології, значно ускладнює процес управління ризиками.
Крім того, відсутність на національному рівні системи моніторингу, аналізу та оцінки ризиків країни не дозволяє швидко формувати спільне бачення ситуації і координувати спільні дії органів державної влади, бізнес-структур, громадсько-політичних об’єднань а також міжнародних організацій щодо запобігання ситуаціям та процесам, що можуть призвести до зростання загального рівня ризиків країни і, як наслідок – до появи довгострокових проблем суспільно-економічного характеру.
Випадок України, в контексті загальновизнаних у міжнародному науковому співтоваристві методів та моделей аналізу та оцінки політичних ризиків, має власну специфіку щодо якої можна сказати наступне.
По-перше, політична традиція, недосконалість демократичних інститутів і стохастичний характер процесів соціально-економічного розвитку зумовлюють значне зростання в Україні ролі особистих чинників, яким слід приділяти додаткову увагу при оцінці реального рівня політичних ризиків (із залученням найпростіших моделей, таких, як «PRINCE model»).
По-друге, суттєвим фактором невизначеності виступає відсутність національної системи моніторингу, аналізу та оцінки ризиків для безлічі різноманітних внутрішніх та зовнішніх чинників, що впливають на позиції України у міжнародних рейтингах. Відсутність такого інструментарію серед засобів державного управління переводить Україну в категорію об’єкта, а не суб’єкта процесу управління власними політичними ризиками.
По-третє, ряд невирішених конфліктів внутрішнього (наприклад, щодо стратегії суспільного розвитку) та зовнішнього (прикордонні конфлікти із Росією, Румунією тощо) має як прямий вплив на загальну політичну ситуацію, так і непрямий – на ситуації в інших країнах регіону, оскільки вирішення регіональних проблем вимагає від держави залучення додаткових ресурсів. Це, у свою чергу, призводить до зростання фіскально-бюджетних, соціальних, інвестиційних, процентних, валютних та інших ризиків.
По-четверте, недостатнє врахування регіональної специфіки, мабуть, можна вважати головним недоліком існуючих зарубіжних методик при їх екстраполяції на Україну. Для адекватного аналізу політичного ризику необхідно проведення детальних досліджень окремих регіонів та/або секторів економіки, облік питомої ваги кожного регіону (сектору), включення цих індикаторів у загальну схему оцінки ризику країни.
По-п’яте, з кінця 90-х і до сьогодні питома вага політичних чинників за ступенем впливу на загальний рівень ризиків України, загалом, переважала вплив усіх інших. А отже ризики, що викликалися (і викликаються) поточними політичними процесами, залишаються вкрай високими, і можуть бути охарактеризовані як ризики перехідного періоду.
З цих позицій, будь-які події у політичному житті країни можуть мати наслідком загальне зниження міжнародних рейтингів, і, як наслідок, погіршання фінансової ситуації та зростання проблем у економічній та соціальній сферах.
З огляду на зазначені вище обставини, та враховуючи загальні умови посткризового розвитку глобальної фінансової системи у найближчі 5-10 років, поетапне створення державної системи моніторингу, систематизації, аналізу та оцінки ризиків країни може бути включене до переліку критичних завдань щодо реформування системи державного управління України 

Тема 6. Кредитний ризик в системі фінансових відносин

Кредитний ризик – це ризик небезпеки неповернення позичальником отриманого кредиту та відсотків за нього в передбачені кредитною угодою терміни. Трьома основними критеріями, які враховують банки при наданні кредитів, є ліквідність, рентабельність і безпека. У практичній банківській діяльності передбачається або однакова значимість потреб, або максимізація прибутку за підтримки ліквідності та врахування безпеки. Для запобігання ризику кожен банк вживає відповідних заходів, які становлять зміст ризикової політики, що здійснюється, по-перше, для запобігання ризику; по-друге, для пом’якшення неминучого ризику.
Нарівні з ризиковою політикою окремого банку (інструменти якої – банківські угоди, статут банку) застосовують колективні методи забезпечення фінансової безпеки системи страхування внесків та ін.
Розрізняють зовнішні та внутрішні банківські ризики. Зовнішні поділяють на ризики ліквідності та ризики успіху. Ризик ліквідності банку (ризик незбалансованої ліквідності) – можлива загроза прибутку та акціонерному капіталу банку через ускладнення процесу отримання коштів внаслідок реалізації частини активів або придбання нової позики за прийнятними цінами.
Ризик вважають найбільшим, коли банк неспроможний задовольнити кредитну заявку чи відповісти за своїми зобов’язаннями. Тому розрізняють ліквідність активів і ліквідність пасивів. До ризиків ліквідності відносять: депозитний ризик, або ризик пролонгації (внески забирають до закінчення терміну їх зберігання); кредитний ризик, або ризик неповернення кредиту вчасно; ринковий ризик, або ризик у нових видах діяльності (у факторингових, лізингових, інвестиційних операціях тощо); інші ризики. Основні ризики ліквідності – кредитні ризики.
Зростає значення ринкового ризику. Ризиками успіху є: відсотковий – імовірна втрата прибутку банку внаслідок непогашення відсоткових платежів позичальником; валютний – небезпека валютних втрат, пов’язаних зі зміною курсу іноземної валюти щодо національної під час здійснення міжнародних кредитних, валютних і розрахункових операцій; ризик всередині країни; галузевий ризик; інші ризики. Ці типи ризиків взаємопов’язані. Кредитний ризик спричиняє низку банківських ризиків; тому від організації кредитного процесу залежить «здоров’я» банку.
Основними заходами подолання ризику є: уникнення ризику; скорочення ризику або його регулювання; передбачення величини ризику в балансі банку. Найпростіший метод управління банківськими ризиками – уникнення їх, тобто відмова від надання кредитів у певних ситуаціях. Скорочення (регулювання) ризику полягає в таких методах управління: перевірка платоспроможності клієнта і поточний контроль; страхування ризику, використання застави; розподіл ризику, коли, наприклад, загальна сума кредиту (а отже й ризик) розподіляється між кількома банками (в межах банківського консорціуму); сплата клієнтом певної суми за банківський ризик, розмір якої передбачено кредитним договором; розсіювання ризику: кредит надають багатьом боржникам, ризики яких не пов’язані один з одним; обмеження ризику за допомогою нормативів. Передбачення ризику в балансі банку полягає у виділенні коштів на покриття прихованих ризиків, які поділяють на: операційні (можливість недоотримати прибуток або зазнати збитків внаслідок впливу змін обмінного курсу на очікувані потоки грошових коштів); трансляційні (розрахункові, або балансові, ризики, джерелом яких є ймовірність невідповідності між активами і пасивами, вираженими у валюті різних країн); економічні (можливість несприятливого впливу змін обмінного курсу на економічне становище фірми або компанії, наприклад, імовірність зменшення обсягу товарообігу або зміни цін на фактори виробництва та готову продукцію порівняно з іншими цінами на внутрішньому ринку); ризики, яких, на перший погляд, не існує.
Розрізняють дві фази ризику – приховану та відкриту, кожна з яких передбачає вжиття певних заходів. Схема подолання ризику на прикладі кредитного ризику: надання кредиту – виявлення ризику – ризик – повернення кредиту вчасно (прихована фаза ризику – відкрита фаза ризику – джерела покриття ризику).
Основними внутрішніми джерелами покриття ризику є: власний капітал банку; його резерви, в т.ч. для відшкодування кредитного ризику. Комерційні банки за вказівкою Центрального банку зобов’язані створювати резерв для можливих втрат за позиками, розмір якого залежить від загальної суми кредитів на день звітності, а не від суми наданих у звітному періоді кредитів. Банки намагаються «приховати» частину свого прибутку: знижують дивіденди, вдаються до прихованих резервів. Власний капітал банки використовують у крайньому разі, фактично – це банкрутство банку. В окремих випадках комерційні банки можуть вимагати від своїх клієнтів додаткових коштів для покриття ризику, якщо вони з цим погодяться. До зовнішніх джерел покриття ризику відносять, зокрема, відповідальність материнського банку за дочірні. Існує також централізований порядок підтримки банківської ліквідності. У більшості розвинутих країн він обмежений реалізацією методів грошово-кредитної політики центрального банку. У деяких з них додатково діє спеціальна система підтримки ліквідності банків. У ФРН в 1974 було створено спеціальний консорційний банк для підтримки ліквідності (за участю банківських союзів, а також Центрального банку ФРН – Бундесбанку), який здійснює хеджування – страхування кредитів від ризику на рівні банківських союзів. Позикові рахунки більшості банків у розвинутих країнах становлять не менше половини їх сукупних активів і приносять до 2/3 прибутку. Банківські ризики мають тенденцію концентруватися в кредитному портфелі. Значні фінансові труднощі пов’язані з кредитами, які неможливо повернути через прийняття помилкових управлінських рішень, незаконних маніпуляцій з кредитами, невиваженої кредитної політики або непередбаченого економічного спаду. Тому ретельна перевірка банківського кредитного портфеля передбачає детальний аналіз документації та забезпечення найбільших кредитів, вибіркову перевірку невеликих за обсягом кредитів й оцінку банківської кредитної політики щодо збереження наявних у банку коштів.
Розрізняють два види банківських кредитних операцій: 
1) грошова позика; 
2) зобов’язання банку гарантувати виплату клієнтові наданням йому кредиту. 
Грошова позика – надання позичальнику певної суми грошей на визначений термін. Такі операції є позичковими, оскільки позику повертають грошима. 
Гарантійні операції – обіцянка банку здійснити платежі, якщо позичальник не зможе виконати своїх зобов’язань. До таких операцій відносять акцептні й анальні кредити. 
Акцептні операції – здійснення банком платежів за зобов’язаннями клієнта із заздалегідь отриманих від нього коштів. 
Авальні операції – гарантія здійснення лише банком платежів у разі банкрутства боржника. Така гарантія дає змогу клієнтові отримувати позики у третіх осіб, оскільки їх повернення практично забезпечує платіж банку відповідно до зобов’язань клієнта. Для банків розвинутих країн грошові позики важливіші, ніж гарантійні операції.
Ризикові кредитні операції поділяють:
– за термінами: короткотермінові, середньотермінові, довготермінові;
– за видами забезпечення: незабезпечені (бланкові або персональні) та забезпечені;
– за типами кредиторів: банківський кредит, комерційний кредит, кредити страхових компаній, кредити приватних осіб, консорційний кредит (метакредит);
– за типами позичальників: промисловий (кредит промисловій компанії, кредит дрібному або середньому підприємцеві), сільськогосподарський, комунальний,персональний кредити;
– за використанням: споживчий, промисловий кредити, кредит для формування коштів компаній, інвестиційний, сезонний кредити, кредит для усунення тимчасових фінансових труднощів, проміжний кредит, кредит на операції з цінними паперами, імпортний та експортний кредити;
– за розмірами: дрібний, середній, великий.
Кредитний ризик – це ризик неповернення кредиту боржником в обумовлений у договорі термін, імовірність того, що вартість частини активів банку (сума наданих кредитів) зменшиться чи дорівнюватиме нулю, або фактична прибутковість певної частини активів буде значно нижчою від очікуваної. Загроза платоспроможності банку виникає через те, що відношення власного капіталу до загальної суми наданих позик переважно невелике, оскільки кредит – один із основних видів банківських активів. Тому навіть відносно незначне зниження вартості кредитної частини портфеля може спричинити серйозні втрати власного капіталу банку.
Найпоширенішими показниками кредитного ризику банку є відношення недіючих активів до сукупного обсягу кредитів і зобов’язань за лізингом та відношення чистих списаних кредитів до сукупного обсягу кредитів і зобов’язань за лізингом. 
Недіючі активи – прибуткові активи, в т.ч. кредитні вкладення, термін погашення яких закінчився 90 або більше днів тому (кредити, за якими позичальник має прострочення в платежах). 
Списані кредити – кредити, які ніколи не будуть погашені й тому списані як збитки. Із зростанням цих двох показників збільшується кредитний ризик банку та ймовірність його банкрутства. Величину кредитного ризику визначають як відношення власного капіталу до балансової та ринкової вартості активів банку або кредитної частини портфеля.
Кредитний процес у банках розвинутих країн – це передусім серйозна робота персоналу над створенням якісного й високодохідного кредитного портфеля, що дає змогу мінімізувати кредитний ризик. Кредитний портфель банку регулюється, оскільки його якість важливіша для оцінки ризику та надійності банку, ніж якість інших банківських послуг. Одним із істотних чинників, що визначають структуру конкретного банківського кредитного портфеля, є специфіка сегмента ринку, обслуговуваного банком. Банк повинен враховувати потреби в позичкових коштах клієнтів цього сегмента. Структура кредитного портфеля банку, особливо величина капіталу, який визначає граничну суму кредиту одному позичальнику, залежить передусім від розміру банку. Найбільші банки є оптовими кредиторами й спрямовують основний обсяг своїх кредитних ресурсів у корпорації та інші підприємницькі фірми. Дрібніші банки орієнтовані на роздрібні кредити у формі невеликих позик громадянам (готівкою та на виплат), кредити приватним особам під заставу будинку. На структуру кредитного портфеля впливають також досвід і кваліфікація менеджерів у галузі різних видів кредитування, а також офіційна кредитна політика банку, яка може передбачати ненадання певних видів кредиту. Структура кредитних вкладів конкретного банку значною мірою залежить від очікуваного прибутку банку, рівень якого кредитні інспектори порівнюють з прибутками інших активів, які може придбати банк. Фактичний склад кредитного портфеля банку повинен відображати його кредитну політику, щоб забезпечити її ефективну реалізацію, інакше верхній ешелон управління банком буде змушений або переглядати її, або вживати дієвих заходів для втілення її в життя.
Найважливішими елементами виваженої кредитної політики є:
– мета, відповідно до якої формують кредитний портфель (перелік видів кредитів, терміни їх погашення, розмір і якість кредитів);
– опис повноважень у сфері надання кредитів, які має кожний кредитний інспектор і кредитний комітет (максимальна сума та вид кредиту, який може схвалювати конкретний співробітник, і необхідні підписи);
– обов’язки щодо передачі прав і надання інформації в межах кредитного управління;
– практика клопотання, перевірки, оцінки та прийняття рішень щодо кредитних заявок клієнтів;
– необхідна документація, додана до кожної кредитної заявки, а також документація, яку повинні зберігати у кредитній справі (фінансовий звіт, договори про гарантії і застави та ін.);
– права співробітників банку з детальним зазначенням, хто відповідає за зберігання та перевірку кредитних справ;
– основні правила приймання, оцінки та реалізацій кредитного забезпечення;
– опис політики й практики встановлення відсоткових ставок і комісій з кредитів, умов їх погашення;
– опис стандартів якості, які застосовують до всіх кредитів;
– зазначення максимального розміру кредитних вкладів (максимального рівня співвідношення кредитних вкладів і сукупних активів);
– опис регіону, який обслуговує банк, тобто куди слід спрямовувати основну частину кредитних вкладів;
– опис практики виявлення, аналізу та розв’язання ситуацій, пов’язаних із проблемними кредитами;
– перелік кредитів, які банк не повинен, по можливості, видавати, а також найпривабливіших кредитів.
Будь-які винятки з кредитної політики банку задокументовуються, дається пояснення причин, через які зроблено ці винятки.
Кредитний процес складається з двох етапів:
– ретельний аналіз кредитних заявок;
– моніторинг кредитного портфеля, тобто контроль за поточною діяльністю позичальника та виявлення на початковій стадії кредитів, яким загрожує невчасне погашення.
Перший етап кредитного процесу – найвідповідальніший етап управління кредитним ризиком, оскільки в момент надання кредиту (прихована фаза ризику) відбувається його оцінка й можна запобігти (мінімізувати) цьому ризику, оцінивши кредитну пропозицію потенційного позичальника. У практиці банків розвинутих країн світу під час розгляду заявок на кредит використовують різні системи відбору позичальників і перевірки достовірності наданої ними інформації. Кожного потенційного клієнта оцінюють за багатьма критеріями, зокрема за його фінансовою спроможністю, діловою та особистою активністю, передісторією взаємовідносин з банком та ін. Оцінюючи пропозицію, банк з’ясовує, по-перше, як добре він знає репутацію позичальника щодо можливостей виробництва, маркетингу, фінансового становища (особливо стосовно нових клієнтів), по-друге, чи кваліфіковано підготовлено кредитну пропозицію чи є вона реальною з ділового та економічного погляду (банк виробляє власні вимоги до кредитної пропозиції та знайомить з ними позичальника), по-третє, чи мета кредиту прийнятна для нього як кредитора.
Система оцінки клієнта в англійських клірингових банках має назву PARSER – від перших літер основних понять, покладених в основу системи:
Р – Person – інформація про особу потенційного позичальника, його репутацію; 
А – Amount – обґрунтування суми кредиту, що користується попитом; 
R – Repayment – можливості погашення;
S – Securiti – оцінка забезпечення;
Е – Expediency – доцільність кредиту;
R – Remuneration – винагорода банку (відсоткова ставка) за ризик надання кредиту.
У західних банках існує відповідна анкета для оцінки кредитоспроможності потенційного позичальника. Відповіді на численні питання допомагають банку прийняти рішення про надання чи ненадання кредиту. Зразкова структура кредитної пропозиції в банках розвинутих країн має такий вигляд:
– назва (ім’я, адреса, рід занять) потенційного позичальника;
– дата заявки, ім’я співробітника, який веде рахунок, місцезнаходження філіалу, що надає кредит;
– короткий огляд стану рахунків потенційного позичальника в банку (у т.ч. останні дебетові та кредитові залишки) порівняно з минулим роком;
– детальний опис кредитного запиту новий чи відновлений кредит, його обсяг, мета, тип кредиту, відсоток, графік погашення, форма забезпечення (якщо є), очікувана дата використання (якщо можливо);
– загальна сума вже наданого кредиту, в т.ч. дочірнім та іншим компаніям, якими володіє клієнт;
– джерела погашення кредиту. Коротка інформація про грошовий потік (рух грошових фондів клієнта) Можливість обслуговування клієнтом свого боргу;
– застава, її вартість, якість, гаранти, імена й адреси гарантів;
– докладна характеристика бізнесу позичальника, кінцеві результати його діяльності (прибутковість);
– детальний аналіз фінансової звітності, завірений аудиторами, за три останні роки (мінімум) і декілька майбутніх років (переважно за два);
– сильні та слабкі сторони позичальника (конкурентоспроможність його продукції, рівень технічного оснащення виробництва та ін.);
– висновок про те, наскільки заявка клієнта, що розглядається, відповідає кредитній політиці банку.
Обсяг кредитної пропозиції – 4-6 сторінок.
Для вирішення питання про надання кредиту кредитне управління банку повинно отримати задовільну відповідь на три найважливіші питання:
– чи є позичальник кредитоспроможним і на основі чого зроблено такий висновок;
– чи можна скласти й задокументувати кредитний договір так, щоб банк і його вкладники були достатньо захищені, а клієнт мав високу ймовірність якісного обслуговування кредиту;
– чи може банк реалізувати свою вимогу щодо активів або прибутків клієнта, щоб у разі порушення умов договору швидко, без особливих витрат і з низьким рівнем ризику повернути свої кошти.
Кредитоспроможність клієнта передбачає детальне вивчення таких аспектів кредитної заявки характер позичальника, здатність до запозичень, наявність коштів, забезпечення, умови й контроль. Характер позичальника – відповідальність, правдивість і серйозність намірів щодо всієї своєї заборгованості. Здатність до запозичень – кредитний інспектор повинен упевнитися в тому, що клієнт, який запитує про кредит, має право подавати кредитну заявку та юридичне право підписувати кредитний договір, а також у тому, що представник корпорації, яка звертається по кредит, має відповідні повноваження, надані радою директорів, на проведення переговорів і підписання кредитного договору від імені корпорації (отримання інспектором копи рішення ради директорів корпорації про те, що дану особу уповноважили позичити кошти). Якщо йдеться про товариство, кредитний інспектор знайомиться з установчим договором фірми, щоб визначити, які особи можуть отримувати кредити для фірми. Стягнення коштів за кредитним договором, підписаним не уповноваженими на те особами, може виявитися неможливим, і банк зазнає значних втрат.
Головним у кредитній заявці є те, чи зможе позичальник отримати достатньо грошових коштів у формі прибутку або потоку готівки для погашення кредиту. Позичальники мають лише три джерела погашення отриманих кредитів:
– потоки готівки,
– продаж або ліквідація активів,
– залучення коштів від випуску боргових зобов’язань або цінних паперів.
З кожного джерела можна погасити кредит, але перевага надається потоку готівки, оскільки продаж активів може погіршити баланс позичальника, а додаткове запозичення – ослабити позиції банку як кредитора. Недостатність потоку готівки – показник погіршення фінансового стану фірми й відносин з кредиторами. Оцінка грошових коштів позичальника кредитним інспектором передбачає отримання відповідей на такі питання чи спостерігалося в минулому стабільне зростання прибутку або обсягу продажу, чи існує достатня ймовірність того, що таке зростання триватиме протягом терміну дії кредитного договору. У відповідях на ці питання важливу роль відіграють розміри поточного й минулого прибутку позичальника.
Під час оцінки забезпечення кредитної заявки кредитний інспектор повинен з’ясувати, чи має позичальник достатній капітал або якісні активи для надання необхідного забезпечення кредиту. Особлива увага звертається на такі характеристики, як термін служби, стан і структура активів позичальника.
Вагомим є чинник, пов’язаний з технологією якщо активи позичальника застаріли щодо технологи, їх цінність для забезпечення незначна, оскільки їх важко перетворити на готівку в разі нестачі прибутків позичальника для погашення заборгованості за кредит. Кредитний інспектор і кредитний аналітик повинні бути обізнані з останніми тенденціями в діяльності позичальника або у відповідній галузі, з тим, як зміна економічних умов може вплинути на процес погашення кредиту. Для оцінки галузі та економічних умов більшість банків формує інформаційні бази даних. Ще одним чинником оцінки кредитоспроможності позичальника є контроль, що зводиться до отримання відповідей на питання, якою мірою зміна законодавства і правил надання кредиту може негативно вплинути на діяльність позичальника, наскільки відповідає кредитна заявка стандартам банку та регулюючих органів щодо якості кредиту.
Кредитний інспектор несе відповідальність перед клієнтом, банківськими вкладниками й акціонерами, тому повинен задовольнити їх вимоги, передусім уклавши такий кредитний договір, який відповідає потребам позичальника в кредитуванні й передбачає зручний для нього графік погашення кредиту. Узгодження умов кредитування з клієнтом може призвести до збільшення або зменшення суми кредиту (більшість клієнтів не може оцінити свої власні фінансові потреби), а також до подовження або скорочення терміну кредитування. Правильно укладений кредитний договір повинен також захищати інтереси банку та осіб, які він представляє (насамперед його вкладників і акціонерів), через встановлення певних обмежень (внесення обмежувальних положень) на дії позичальника, які можуть загрожувати поверненню коштів банку. Процес їх повернення також детально обумовлюється в договорі.
Забезпечення кредиту та інші активи, якими може розпоряджатися позичальник, – друге джерело захисту від невиконання умов кредитного договору. Якщо рівень грошових надходжень позичальника недостатній, кредитор звертає увагу на його активи. Головне для кредитора – можливість отримання безумовного права на будь-які активи для погашення кредиту, з’ясування, які кредитори мають право вимагати ліквідації активів для погашення заборгованості, а також того, надав позичальник банкові виняткове право пайової участі в цих активах чи заставив їх на користь когось іншого. Кредитор також повинен знати (зокрема у випадку іпотечного кредитування), чи були операції з майном належно зареєстровані урядовими органами, щоб банк мав у своєму розпорядженні відомості про того, хто в даний час є власником майна. Найважливішим є перший рівень безпеки (прибуток або потік готівки) – джерело, якому надають перевагу при погашенні клієнтом кредиту. Другий рівень безпеки пов’язаний зі стійкістю балансу позичальника, що характеризується активами, які є забезпеченням, або ліквідними активами, перетвореними на готівкові кошти для ліквідації дефіциту потоку готівки клієнта. Третій рівень представлений гарантіями з боку власників підприємницької фірми або осіб, які ставлять другий підпис, відповідно до яких вони заставляють свої особисті активи для забезпечення кредиту.
Основними джерелами інформації, на думку англійських банкірів, при аналізі кредитоспроможності позичальника є:
– бухгалтерські звіти позичальника, підтверджені аудиторською фірмою;
– внутрішня банківська документація про досвід діяльності позичальника в минулому;
– проміжні (поточні) бухгалтерські звіти, не завірені аудиторами;
– засновницькі документи компанії-позичальника;
– інформація від податкових органів;
– преса про позичальника або про галузь, до якої він належить;
– зіставлення позичальника з іншими компаніями тієї ж галузі;
– інформація, підготовлена спеціальними службами банку;
– інформація, отримана з незалежних аналітичних агентств;
– урядові статистичні збірники.
Банк також може контактувати з іншими кредиторами, щоб використати їх досвід роботи з цим позичальником. Рівень кредитного ризику визначають мірою кредито- і платоспроможності підприємства. Платоспроможність передбачає здатність держави, юридичної або фізичної особи своєчасно й повністю виконувати свої платіжні зобов’язання, що випливають з торговельних, кредитних чи інших грошових операцій, а також перед своїми контрагентами. Для надання кредиту банк-кредитор повинен встановити кредитоспроможність підприємства (наявність у нього передумов для отримання кредиту і здатність його повернути) за допомогою показників, що дають можливість виявити акуратність підприємства в розрахунках за раніше надані кредити, поточне фінансове становище, перспективи його зміни, здатність залучати різні джерела для мобілізації грошових коштів.
Таким чином, кредитоспроможність – вужче поняття, ніж платоспроможність. Основне джерело інформації для банкіра в аналізі кредитоспроможності позичальника – його бухгалтерські звіти, за допомогою яких визначають ліквідність діяльності компанії, її економічну стійкість, прибутковість, перспективи грошового потоку. Перші чотири параметри джерел інформації характеризуються різною системою фінансових коефіцієнтів, а всього наведеного переліку показників достатньо для оцінки фінансово-господарської діяльності підприємства. Необхідна також динаміка цих показників. Відтак аналізують грошовий потік клієнта, тобто оцінюють кредитний ризик на основі оборотних звітних показників, зіставляючи приплив і відплив коштів у конкретному періоді. Елементи припливу коштів: прибуток, нарахована амортизація, вивільнення коштів із запасів, дебіторської заборгованості й основних фондів; приріст кредиторської заборгованості; вивільнення коштів з інших активів і зростання інших пасивів; залучення в оборот нових позик; приріст акціонерного капіталу. Елементи відпливу коштів: додаткові вкладення коштів у запаси, основні фонди; скорочення кредиторської заборгованості та інших пасивів; погашення позик; зменшення акціонерного капіталу; сплата податків, виплата відсотків і дивідендів. Стійке перевищення припливом коштів їх відпливу впродовж певного періоду дає змогу оцінювати клієнта як кредитоспроможного. За різких коливань такого перевищення або у разі оберненого співвідношення ризик неповернення кредиту зростає. Аналіз грошового потоку показує і межу надання нових позик – величину перебільшення припливу над відпливом коштів, яка склалася в минулі періоди чи прогнозується на наступний період. Аналіз грошового потоку істотно доповнює висновок про кредитоспроможність клієнта. Після збору всієї інформації за наведеною схемою банкір спілкується з позичальником, відвідує його офіс і виробництво та ін.
Забезпечення кредиту – це в кінцевому підсумку забезпечення прибутку банку, тому воно має суттєве значення в його кредитних операціях. Цінність отриманих оцінок надійності клієнта в процесі аналізу його фінансового стану й ділової репутації умовна, оскільки досліджувана залежність має статистичний характер, тобто обов’язково повинна виконуватися в кожному конкретному випадку. До того ж саму оцінку дають на момент надання кредиту й до моменту погашення, оскільки ситуація може кардинально змінитися. Тому в аналізі потенційної кредитної угоди важливу роль відіграє матеріальне забезпечення, яке пропонує позичальник кредитору, – застава. Використання застави – один з основних методів зменшення кредитного ризику. Її величина й характер є найважливішими характеристиками, на підставі яких банк робить висновки про якість пропонованої кредитної угоди та надійність позичальника. Якість застави передбачає стабільність ринкової ціни й відсутність різких її коливань (стабільна тенденція до зростання ціни); можливість швидкої реалізації на ринку; захист прав кредитора на володіння майном; легку ідентифікацію продукту (товару, послуги) й унеможливлення втрати ним споживчих властивостей. Для страхування від знецінення майна та інших проблем банки намагаються оцінювати заставу набагато нижче від її ринкової вартості.
До найважливіших видів кредитного забезпечення відносять і поручительство – договір з однобічними зобов’язаннями, за допомогою якого поручитель зобов’язується сплатити кредиторові за необхідності заборгованість позичальника. На практиці поручництво є найприйнятнішою формою забезпечення, коли поручитель має бездоганну платоспроможність і не викликають сумніву обсяг та юридична обґрунтованість гарантованих ним зобов’язань. Поручництво охоплює переважно всю суму кредиту. Крім основних, можуть надаватися додаткові поручництва на цю суму. Відповідальність за них така ж, як і за зобов’язання основного поручителя, якщо тільки не було прийнято солідарної відповідальності за борги.
Важливим видом кредитного забезпечення є й передання як забезпечення рухомого майна, коли банк набуває права власності на заставне майно, але водночас передає позичальнику це забезпечення для його подальшого використання.
Ще один вид кредитного забезпечення – перепосилання вимог і рахунків. Якщо в процесі економічної діяльності в позичальника виникають вимоги до третьої особи, він перепосилає їх на користь банку як забезпечення отриманого кредиту. Неформальне перепосилання зобов’язань – цесія – як гарантія банківських вимог поширена в практиці фінансових установ. Порівняно із заставним забезпеченням вона має певні технічні переваги насамперед тому, що не виникає проблем, пов’язаних зі зберіганням застави.
Як вид кредитного забезпечення практикують також заставні права на нерухомість. У забезпеченні кредитів важлива роль належить іпотеці й т.зв. зобов’язанню щодо нерухомості як особливим заставним правам на земельні ділянки та будівлі. Ця форма забезпечення має такі переваги; по-перше, технічно неможливо здійснити передачу землі як заставленого майна і, по-друге, унеможливлюється повторна застава майна третій особі. Централізований контроль і методичне керівництво кредитною діяльністю банку здійснює кредитне управління, яке виробляє кредитну політику банку, стежить за її дотриманням, здійснює аналіз стану кредитного портфеля банку, кредитних ризиків, контроль за поточною практикою повернення боргів, навчає персонал банку методів кредитної роботи. Кредитування банку позичальника пов’язане з ризиком в умовах навіть найцивілізованішої ринкової економіки. Проте такий ризик має певні межі, які можна заздалегідь оцінювати та враховувати під час управління портфельним ризиком банку.