В. М. Богуш, О. К. Юдін
ІНФОРМАЦІЙНА
БЕЗПЕКА
ДЕРЖАВИ
“МК-Прес” Київ, 2005
Б74 УДК 355.40
Рецензенти:
-	 Академік Академії зв’язку України, академік Міжнародної академії інформатизації асоційованого члену ООН, завідувач кафедрою УДАЗТ, д.т.н., професор Поляков П.Ф.
-	 Професор кафедри організації розслідування злочинів НАВСУ, к.ю.н., доц., полковник міліції Біленчук П.Д.
Рекомендовано Міністерством освіти і науки України як навчальний посібник за напрямом 1601 “Інформаційна безпека”
Богуш В. М., Юдін О. К.
Б74 Інформаційна безпека держави. — К.: “МК-Прес”, 2005. — 432с., іл.
1БВЫ 966-8806-05-0
В книзі наведена систематизована сукупність відомостей про інформаційну безпеку держави та шляхи її забезпечення. Визначене місце інформаційної безпеки в загальній системі національної безпеки, вплив дестабілізуючих факторів та інформаційних загроз на безпеку особистості, суспільства та держави, основи інформаційного протиборства та інформаційної боротьби, зміст і форми психологічних операцій та інформаційно-психологічної безпеки, а також загальні підходи до забезпечення безпеки інформаційних технологій. Детально розглядаються основні положення інформаційної безпеки України, способи та форми її забезпечення.
Призначається для студентів, що навчаються за усіма спеціальностями освітнього напряму "Інформаційна безпека".
ББК 32.973
Богуш Володимир Михайлович Юдін Олександр Костянтинович
Інформаційна безпека держави
Головний редактор: Ю. О. Шпак
Підписано до друку 06.09.2005. Формат 60 х 90 1/16. Папір газетний. Друк офсетний. Ум. друк. л. 27. Обл.-вид. л. 25,8. Тираж 1000 екз. Замовлення № 5-1523
ПП Савченко Л.О., Україна, м.Київ, тел./ф.: (044) 517-73-77; e-mail: info@mk-press.com. Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавників, виготівників та розповсюджувачів видавничої продукції: серія ДК №51582 від 28.11.2003 р.
Надруковано в ЗАТ “ВІПОЛ”. 03151, м. Київ, вул. Волинська, 60
© Богуш В. М., Юдін О. К. текст, ілюстрації, 2005 ІБВМ 966-8806-05-0	©	“МК-Прес”,	оформлення,	дизайн обкладинки, 2005
Зміст
Вступ	12
Перелік абревіатур і скорочень	17
Українська мова	17
Англійська мова	17
Скорочення	 18
Частина І. Сучасні основи інформаційної безпеки держави .19
Розділ 1. Основи національної безпеки держави	20
1.1.	 Основні поняття національної безпеки	20
1.1.1.	 Визначення національної безпеки	20
1.1.2.	 Основні категорії теорії національної безпеки	21
Визначення теорії національної безпеки та перелік її основних
категорій	21
Концепція національної безпеки	22
Національні інтереси держави	23
Загрози національній безпеці держави	23
Об'єкти національної безпеки	26
Принципи забезпечення національної безпеки	26
Методи та засоби забезпечення національної безпеки	26
Характеристики національної безпеки  	27
1.1.3.	 Фактори та засоби забезпечення національної безпеки 27
Фактори забезпечення національної безпеки	27
Основні засоби забезпечення національної безпеки	29
1.2.	 Характеристика основних видів національної безпеки	30
1.2.1.	 Рівні та види національної безпеки	30
1.2.2.	 Політична безпека	31
1.2.3.	 Економічна безпека	32
1.2.4.	 Соціальна безпека	32
1.2.5.	 Воєнна безпека	33
1.2.6.	 Екологічна безпека	33
1.2.7.	 Науково-технологічна безпека	34
1.2.8.	 Забезпечення безпеки в інформаційній сфері	34
1.3.	 Система забезпечення національної безпеки в Україні	35
1.3.1.	 Визначення системи забезпечення національної безпеки ....35
1.3.2.	 Функції системи забезпечення національної безпеки	36
1.3.3.	 Повноваження суб'єктів забезпечення національної безпеки 37 Розділ 2. Основні положення інформаційної безпеки	39
2.1.	Поняття інформаційної безпеки	39
2.1.1.	 Визначення інформаційної безпеки	39
2.1.2.	 Життєво важливі інтереси особистості, суспільства та держави в інформаційній сфері	40
2.1.3.	 Об'єкти та суб'єкти інформаційної безпеки	41
2.1.4.	 Види інформаційної безпеки	41
2.1.5.	 Концепція інформаційної безпеки держави	41
2.2.	 Загрози інформаційній безпеці	42
2.2.1.	 Дестабілізуючі фактори інформаційної безпеки	42
2.2.2.	 Класифікація загроз інформаційній безпеці	43
Ієрархічна класифікація загроз інформаційній безпеці	44
2.2.3.	 Джерела загроз інформаційній безпеці	45
Джерела загроз	інформаційній безпеці особистості	45
Джерела загроз	інформаційній безпеці суспільства	46
Джерела загроз	інформаційній безпеці держави	47
2.3.	 Методи і засоби	забезпечення інформаційної безпеки	48
2.3.1.	 Основні принципи забезпечення інформаційної безпеки 48
2.3.2.	 Система забезпечення інформаційної безпеки держави 50
2.3.3.	 Основні форми і способи забезпечення інформаційної безпеки держави	50
Розділ 3. Основи інформаційного протиборства	53
3.1.	 Основні поняття інформаційного протиборства	„.53
3.1.1.	 Визначення поняття “інформаційне протиборство”	53
3.1.2.	 Інформаційна війна	53
3.1.3.	 Інформаційний тероризм	55
3.1.4.	 Інформаційна злочинність	56
3.1.5.	 Інформаційне протиборство як форма забезпечення інформаційної безпеки	56
3.2.	 Основні поняття інформаційної війни	57
3.2.1.	 Визначення інформаційної війни	57
3.2.2.	 Концепція інформаційної війни	58
3.2.3.	 Органи інформаційної війни	58
3.3.	 Основні форми інформаційної війни	59
3.3.1.	 Визначення форм інформаційної війни	59
3.3.2.	 Основні форми інформаційної війни на державному рівні ..59
3.3.3.	 Основні форми інформаційної війни на воєнному рівні 61
3.3.4.	 Необхідні умови для досягнення інформаційної переваги...63
3.4.	 Інформаційна зброя в інформаційній війні	64
3.4.1.	 Визначення, особливості та сфера застосування інформаційної зброї	64
3.4.2.	 Інформаційна зброя воєнного застосування	65
3.4.3.	 Інформаційна зброя воєнного та невоєнного застосування .66
Засоби ураження комп'ютерних інформаційних систем	66
Засоби ураження (впливу) на людей та їхню психіку	75
3.4.4.	 Особливості, що характеризують основні риси застосування інформаційної зброї	76
3.5.	 Основи теорії інформаційної боротьби	77
3.5.1.	 Зміст теорії інформаційної боротьби	 77
Основні визначення теорії інформаційної боротьби	77
Закони та закономірності інформаційної боротьби	80
Принципи інформаційної боротьби	81
3.5.2.	 Заходи інформаційної боротьби	82
3.5.3.	 Способи інформаційної боротьби...:	85
Визначення способів інформаційної боротьби	85
Наступальні способи інформаційної боротьби	85
Оборонні способи інформаційної боротьби	88
3.5.4.	 Форми ведення інформаційної боротьби	88
3.5.5.	 Методологія оцінки ефективності інформаційної боротьби 91 Розділ 4. Психологічна війна та інформаційно-психологічна
безпека держави	  94
4.1.	 Основні поняття психологічної війни	94
4.1.1.	 Поняття психологічної війни 	94
4.1.2.	 Цілі та завдання психологічної війни	95
4.1.3.	 Види та закономірності психологічних впливів	97
Види психологічних впливів	97
Механізм реалізації психологічного впливу	99
Закономірності психологічного впливу	100
4.2.	 Основи психологічних операцій	102
4.2.1.	 Зміст психологічних операцій	102
4.2.2.	 Ефективність психологічного впливу в психологічній операції	104
Сприйняття психологічного впливу	105
Засвоєння психологічного впливу	107
4.2.3.	 Органи та засоби проведення психологічних операцій 108
4.3.	 Технології психологічної війни	109
4.3.1.	 Основні характеристики об'єктів психологічної війни 109
Визначення об'єктів психологічної війни	109
Національно-психологічні особливості об'єктів психологічної
війни	110
Індивідуально-особистісні особливості об'єктів психологічної
війни	110
Групова належність об'єктів психологічної війни	111
Особливості морально психологічного стану об'єктів психологічної війни	112
4.3.2.	 Методика вивчення об'єктів психологічної війни	113
Основні принципи вивчення об'єктів психологічної війни 113
Процес вивчення об'єктів психологічної війни	114
Основні методи вивчення об'єктів психологічної війни	115
4.3.3.	 Форми психологічної війни	117
Усне мовлення	118
Психологічний вплив друкованими засобами	120
Психологічний вплив образотворчими засобами	124
Психологічний вплив через радіо та телебачення	124
4.4.	 Методи впливу в психологічній війні	126
4.4.1.	 Переконуючий психологічний вплив	126
Визначення та характеристика переконуючого психологічного
впливу	126
Вплив джерела інформації	127
Вплив змісту інформації	128
Вплив ситуації інформування	131
Основні принципи здійснення переконуючого впливу	132
4.4.2.	 Навіюючий психологічний вплив	134
Визначення, характеристика та класифікація навіюючих
впливів	134
Навіюваність	136
Опірність навіюванню	137
Модель навіюючого впливу	138
Основні способи та прийоми специфічного навіювання	139
Основні способи та прийоми неспецифічного навіювання	140
4.5.	 Особливі способи та прийоми психологічної війни	143
4.5.1.	 Дезінформування	143
4.5.2.	 Маніпулювання свідомістю....	  144
4.5.3.	 Розповсюдження чуток та міфів	146
4.6.	 Основи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки держави	148
4.6.1.	 Основні положення	148
4.6.2.	 Основи інформаційно-психологічної безпеки держави 150
Основні поняття інформаційно-психологічної безпеки	150
Принципи безпеки у психосфері	152
Потенційні джерела загроз	152
Загрози інформаційно-психологічній безпеці держави	153
Основні завдання державної політики в галузі забезпечення
інформаційно-психологічної безпеки	155
Об'єкти інформаційно-психологічного захисту	155
4.6.3.	 Основні напрями діяльності державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки	156
Функції державної системи забезпечення інформаційно-
психологічної безпеки	156
Структура державної системи забезпечення інформаційно-
психологічної безпеки	157
Сили та засоби інформаційно-психологічної безпеки	157
Ліцензування в галузі забезпечення інформаційно-психологічної
безпеки	158
Сертифікація засобів і методів неусвідомлюваного
інформаційного впливу	159
Експертиза з метою забезпечення інформаційно-психологічної
безпеки (психоекологічна експертиза)	159
Контроль за забезпеченням інформаційно-психологічної
безпеки	160
Розділ 5. Основи державної інформаційної політики	161
5.1.	 Основні положення державної інформаційної політики	161
5.1.1.	 Визначення державної інформаційної політики	161
5.1.2.	 Поняття про програму входження держави в інформаційне суспільство	163
5.2.	 Основні напрями національної інформаційної політики	163
5.2.1.	 Основні напрями національної інформаційної політики
у сфері суспільних відносин	164
5.2.2.	 Основні напрями національної інформаційної політики
в економічній сфері	164
5.2.3. Основні напрями національної інформаційної політики
в організаційній сфері	165
5.3. Державна політика забезпечення інформаційної безпеки 165
5.3.1.	 Основні поняття політики забезпечення інформаційної безпеки держави  	165
5.3.2.	 Основні загрози інформаційній безпеці держави	167
5.3.3.	 Організаційний напрям протидії загрозам у сфері інформаційної безпеки	167
5.3.4.	 Захист прав і свобод людини та громадянина	168
5.3.5.	 Розвиток матеріально-технічної бази системи інформаційної безпеки особи, держави та суспільства	169
5.3.6.	 Науково-практична робота щодо забезпечення інформаційної безпеки	169
5.3.7.	 Вдосконалення нормативно-правової бази забезпечення загальнодержавної системи інформаційної безпеки	170
Частина II. Основи безпеки інформаційних технологій 171
Розділ 6. Інформаційні системи та технології як об'єкти
інформаційної безпеки	172
6.1.	 Види та властивості інформації як предмета захисту	172
6.1.1.	 Інформація та дані	172
6.1.2.	 Форми адекватності інформації	173
6.1.3.	 Міри інформації	174
Класифікація мір	174
Синтаксична міра інформації	174
Семантична міра інформації	176
Прагматична міра інформації	177
6.1.4.	 Якість інформації	177
6.1.5.	 Основні властивості інформації як предмета захисту 179
Доступність інформації	179
Цінність, цілісність і конфіденційність інформації	180
Цінність і ціна інформації	181
Залежність цінності інформації від часу	182
Вплив копіювання на ціну інформації	183
Види інформації, що підлягають захисту	183
6.2.	 Інформаційні системи як об'єкти захисту	186
6.2.1.	 Загальні відомості про інформаційні системи	186
Визначення інформаційної системи	186
Типові процеси в інформаційній системі	187
6.2.2.	 Структура інформаційної системи	:	188
Підсистеми забезпечення інформаційної системи	188
Інформаційне забезпечення	189
Технічне забезпечення	190
Математичне і програмне забезпечення	191
Організаційне забезпечення	192
Правове забезпечення	192
6.2.3.	 Класифікація інформаційних систем	193
Класифікація за ступенем автоматизації	193
Класифікація інформаційних систем за характером
використання інформації	194
Класифікація інформаційних систем за сферою застосування 194
6.2.4.	Основні характеристики інформаційної системи як
об'єкта захисту	195
6.3.	Інформаційні технології та проблеми їхньої безпеки	197
6.3.1.	 Визначення інформаційної технології	197
6.3.2.	 Співвідношення інформаційної технології та інформаційної системи	198
6.3.3.	 Класифікація та види інформаційних технологій	198
Традиційна та нова інформаційна технологія	198
Інформаційна технологія управління	199
Програмна інформаційна технологія	200
Інформаційна технологія доступу до ресурсів	201
Основні тенденції розвитку інформаційних технологій 201
6.3.4.	 Основні проблеми безпеки інформаційних технологій 203
Розділ 7. Основи безпеки інформаційних ресурсів	207
7.1.	 Загрози безпеці інформації та інформаційних ресурсів 207
7.1.1.	 Загальні положення	207
7.1.2.	 Збитки як категорія класифікації загроз	208
7.1.3.	 Класифікація загроз безпеці інформації	209
7.1.4.	 Класифікація джерел загроз	210
7.1.5.	 Ранжирування джерел загроз	213
7.1.6.	 Класифікація уразливостей безпеці	216
7.1.7.	 Ранжирування уразливостей	217
7.1.8.	 Класифікація актуальних загроз	219
7.2.	 Основні напрями забезпечення безпеки інформації та інформаційних ресурсів	219
7.2.1.	 Основні визначення	219
7.2.2.	 Правовий захист	220
7.2.3.	 Організаційний захист	227
Загальні положення організаційного захисту	227
Особливості організаційного захисту комп'ютерних
інформаційних систем та мереж	229
Служба, захисту інформації	230
7.2.4.	 Інженерно-технічний захист	233
Загальні положення інженерно-технічного захисту	233
Фізичні засоби захисту	234
Системи контролю доступу	239
Апаратні засоби захисту	241
Програмні засоби захисту	244
Криптографічні засоби захисту	249
7.3.	 Архітектура захисту інформації в мережах телекомунікацій ...254
7.3.1.	 Архітектура відкритих систем	254
7.3.2.	 Загрози в архітектурі відкритих мереж	257
7.3.3.	 Процедури захисту	258
7.3.4.	 Сервісні служби захисту	259
7.3.5.	 Реалізація захисту	262
Розділ 8. Критерії безпеки інформаційних технологій	264
8.1.	 Загальні відомості про вимоги та критерії оцінки безпеки інформаційних технологій	264
8.1.1.	 Основні поняття про стандарти інформаційної безпеки ....264
8.1.2.	 Критерії безпеки комп'ютерних систем	264
8.1.3.	 Європейські критерії безпеки інформаційних технологій.. 265
8.1.4.	 Федеральні критерії безпеки інформаційних технологій... 266
8.1.5.	 Канадські критерії безпеки комп'ютерних систем	267
8.2.	 Основні положення загальних критеріїв безпеки інформаційних технологій	268
8.2.1.	 Мета розробки, основні положення та склад “Загальних критеріїв”	268
8.2.2.	 Потенційні загрози безпеці та типові завдання захисту 270
8.2.3.	 Політика безпеки	271
8.2.4.	 Продукт інформаційних технологій	272
8.2.5.	 Профіль захисту	272
8.2.6.	 Проект захисту	275
8.3.	 Функціональні вимоги до засобів захисту	279
8.3.1.	 Загальна характеристика функціональних вимог безпеки .279
8.3.2.	 Класи функціональних вимог безпеки	282
Аудит	282
Захист інформації	  283
Ідентифікація та автентифікація	286
Керування безпекою	288
Контроль доступу до системи	289
Контроль за використанням ресурсів	290
Конфіденційність роботи в системі	290
Криптографія	291
Надійність засобів захисту	292
Причетність до прийому/передавання	294
Пряма взаємодія	  295
8.4.	 Вимоги гарантій засобів захисту	295
8.4.1.	 Загальна характеристика вимог гарантій безпеки	295
8.4.2.	 Класи вимог гарантій безпеки	297
Керування проектом	297
Дистрибуція	298
Розробка	298
Документація	300
Процес розробки	300
Тестування	301
Аналіз захисту	302
8.4.3.	 Рівні гарантій безпеки	303
Визначення рівнів гарантій	303
Функціональне тестування	303
Структурне тестування	304
Методичне тестування та перевірка	306
Методична розробка, тестування та аналіз	307
Напівформальні методи розробки та тестування	309
Напівформальні методи верифікації розробки та тестування.. 310
Формальні методи верифікації розробки та тестування 312
8.5.	Шляхи і перспективи застосування “Загальних критеріїв” 314
Розділ 9. Основи управління інформаційною безпекою	316
9.1.	 Стандарти менеджменту інформаційної безпеки та їх основні положення	316
9.2.	 Політика інформаційної безпеки організації	319
9.2.1.	 Визначення політики інформаційної безпеки організації ..319
9.2.2.	 Концепція інформаційної безпеки в організації	321
9.2.3.	 Аналіз та оцінка ризиків	322
9.3.	 Основні правила інформаційної безпеки організації	323
9.3.1.	 Правила побудови системи забезпечення інформаційної безпеки	323
Вибір варіанту побудови системи забезпечення інформаційної
безпеки	323
Оцінювання витрат на СЗІБ	324
Визначення вимог до заходів, методів та засобів захисту 324
Вибір основних рішень з забезпечення безпеки інформації ....324
9.3.2.	 Організація проведення відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування об'єктів організації та організації в цілому 	326
9.3.3.	 Правила розмежування доступу користувачів та процесів до ресурсів інформаційної сфери організації	327
9.3.4.	 Документальне оформлення політики безпеки	328
9.4.	 Система менеджменту інформаційної безпеки та її оцінка 329
Частина III. Забезпечення інформаційної безпеки України..331 Розділ 10. Інформаційна безпека України	332
10.1.	 Національні інтереси України в інформаційній сфері та шляхи їх забезпечення	332
10.2.	 Загрози інформаційній безпеці України	335
10.3.	 Джерела загроз інформаційній безпеці України	338
10.4.	 Стан інформаційної безпеки України	340
10.5.	 Завдання із забезпечення інформаційної безпеки України 341
Розділ 11. Методи та заходи забезпечення інформаційної
безпеки України	343
11.1.	 Загальні методи забезпечення інформаційної безпеки України 343
11.2.	 Особливості забезпечення інформаційної безпеки України в різних сферах громадського життя	345
11.2.1.	 Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері економіки	346
11.2.2.	 Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері внутрішньої політики	348
11.2.3.	 Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері зовнішньої політики	  349
11.2.4.	 Забезпечення інформаційної безпеки України у галузі науки та техніки	352
11.2.5.	 Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя	354
11.2.6.	 Забезпечення інформаційної безпеки України у загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах356
11.2.7.	 Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони	359
11.2.8.	 Забезпечення інформаційної безпеки України
у правоохоронній і судовій сферах	362
11.2.9.	 Забезпечення інформаційної безпеки України в умовах надзвичайних ситуацій	363
11.3.	Міжнародне співробітництво України в галузі забезпечення
інформаційної безпеки	365
Розділ 12. Система та політика забезпечення інформаційної
безпеки України	367
12.1.	 Основні функції системи забезпечення інформаційної безпеки України	367
12.2.	 Основні елементи організаційної основи системи забезпечення інформаційної безпеки України	368
12.3.	 Основні положення політики забезпечення інформаційної безпеки України	371
12.4.	 Першочергові заходи щодо реалізації політики забезпечення інформаційної безпеки України	373
Словник додаткових термінів	і понять	375
Б	376
В	378
Г	381
Д	382
Е	385
 3	385
1	388
К	389
Л	392
М	393
Н	396
О	396
П	398
Р	403
С	405
Т	408
У	409
Ф	410
X			410
Ц	410
 4	410
Ш	411
Я	411
Покажчик ключових термінів	і понять	412
Бібліографія	427
Вступ
На початок XI сторіччя припадає революційна фаза розвитку суспільства — на зміну індустріальному суспільству приходить інформаційно- індустріальне суспільство, в якому велике значення набувають системи розповсюдження, зберігання і обробки інформації. Відображаючи реальну дійсність, інформація проникає в усі напрямки діяльності держави, суспільства, громадянина.
З появою нових інформаційних технологій, заснованих на широкому впровадженні засобів обчислювальної техніки, зв'язку, систем телекомунікації, вона стає постійним і необхідним атрибутом забезпечення діяльності держави, юридичних осіб, суспільних об'єднань і навіть пересічних громадян. Дійсно, системи електронного документообігу в державних установах, система електронних платежів, карткова система сплати телефонних дзвінків, телевізор із телетекстом або телефонні та відеотелефонні розмови через ІШегпеї уже стали часткою повсякденного життя.
Іншою стороною цих процесів є збільшення кількості цінної інформації, яка обробляється в автоматизованих системах, від якості, достовірності і оперативності одержання якої залежить більшість важливих рішень, що приймаються на різних рівнях — від голови держави до громадянина. Як наслідок — нормальне життя суспільства все більше залежить від правильності функціонування таких інформаційних систем. Більш того, вони стають і найважливішим об'єктом для атаки з боку сил, ворожих для суспільства (або окремої держави). Інформаційна сфера стає не тільки однією з найважливіших сфер міжнародного співробітництва, але і об'єктом суперництва.
Інформаційний вплив на державу, суспільство, громадянина зараз більш ефективний і економний, ніж політичний, економічний і навіть воєнний. Країни з більш розвиненою інформаційною інфраструктурою, установлюючи технологічні стандарти й, надаючи покупцям свої ресурси, визначають умови формування і діяльності інформаційних структур в інших країнах, здійснюють суттєвий вплив на розвиток їхніх інформаційних сфер. При формуванні державної інформаційної політики і програми входження в інформаційне суспільство одним із найбільших пріоритетів стає розвиток і гарантування безпеки інформаційної сфери на основі створення державної системи інформаційної безпеки.
Навчальний посібник відображає сучасні погляди на стан та забезпечення інформаційної безпеки особистості, суспільства та держави. Причому інформаційна безпека особистості це, насамперед, захищеність психіки і свідомості людини від небезпечних інформаційних впливів: маніпулювання свідомістю, дезінформування, спонукання до самогубства, образ і т.ін. Інформаційна безпека держави (суспільства) характеризується мірою захищеності держави (суспільства) та стійкості основних сфер життєдіяльності (політики, економіки, науки, техносфери, сфери управління, воєнної сфери і т.ін.) відносно небезпечних (дестабілізуючих, деструктивних, що уражають державні інтереси і т.ін.) інформаційних впливів, причому як з упровадження, так і добування інформації. Інформаційна безпека держави визначається як здатність нейтралізувати такі впливи.
Перша частина посібника присвячена розгляду сучасних основ інформаційної безпеки держави.
Докладно окреслене місце й роль інформаційної безпеки в загальній системі національної безпеки:
■	 визначене поняття національної безпеки, основні категорії національної безпеки, фактори й засоби національної безпеки;
■	 наведена характеристика основних видів національної безпеки відповідно до її рівнів (безпека особистості, суспільства, держави) та змісту (безпека політична, економічна, соціальна, воєнна, екологічна, науково-технічна, безпека інформаційної сфери);
■	 визначена система забезпечення національної безпеки, функції системи та повноваження суб'єктів національної безпеки.
До основних положень інформаційної безпеки віднесені:
■	 визначення поняття інформаційної безпеки як інформаційної безпеки особистості, держави, суспільства та концепції інформаційної безпеки держави як систематизованої сукупності відомостей про інформаційну безпеку держави та шляхи її забезпечення;
■	 дестабілізуючі фактори, загрози інформаційній безпеці держави та їхні джерела;
* забезпечення інформаційної безпеки держави, методи та засоби забезпечення у формах інформаційного патронату, інформаційної кооперації та у формі інформаційного протиборства.
Інформаційне протиборство характеризується, з однієї сторони, впливом на системи добування, обробки, розповсюдження та зберігання інформації противника, а з іншої — застосуванням заходів захисту своїх подібних систем від деструктивного та керуючого впливу. Наведена загальна характеристика основних форм інформаційного протиборства: інформаційної війни, інформаційного тероризму, інформаційної злочинності.
Інформаційна війна розглядається як комплексний вплив на інформаційну сферу противника, який має за мету створення умов для ведення бойових дій (інформаційна боротьба), або як самостійний фактор, що змушує конфронтуючу державу (а не окремі державні органи) відмовитися від намічених політичних, економічних та інших цілей.
Визначені основні поняття інформаційної війни. Сформульоване поняття концепції інформаційної війни як системи поглядів на інформаційну війну та шляхи її ведення. Наведені поняття органів інформаційної війни, їхні функції та завдання, а також загальна характеристика основних форм ведення інформаційної війни на державному та воєнному рівнях.
Основи теорії інформаційної боротьби можуть бути подані загальними основами теорії інформаційної боротьби, теорією ураження інформації та теорією захисту інформації.
Власне інформаційна боротьба включає комплекс заходів інформаційного забезпечення, інформаційного захисту та інформаційної протидії, які здійснюються за єдиним замислом і планом з метою захоплення й утримання інформаційної переваги.
Порядок і прийоми застосування сил і засобів інформаційної боротьби для захоплення й утримання інформаційної переваги над противником при підготовці і проведенні бойових дій визначається способами інформаційної боротьби, що поділяються на три основні категорії: силові, інтелектуальні та комбіновані, а також за аналогією із збройною боротьбою вони можуть бути як наступальними, так і оборонними.
Оцінка ефективності інформаційної боротьби розглядається як сукупність способів, прийомів визначення кількісних значень показників інфор- мованості протидіючих сторін та розрахунку ступеня інформаційної переваги однієї з них над іншою у відповідності до мети інформаційної боротьби.
В окремому розділі розглядаються основи психологічної війни та інформаційно-психологічної безпеки держави:
* основні поняття психологічної війни, як складової частини інформаційної війни на державному та воєнному рівнях, складають види та закономірності психологічних впливів, зміст психологічних впливів, ефективність психологічних впливів, зміст психологічних операцій, засоби психологічних впливів та органи психологічної війни;
■	 технології психологічної війни, що включають вивчення особливостей об'єктів психологічних операцій, форми психологічної війни (вплив усного мовлення, друкованих та образотворчих засобів, радіо та телебачення), методи переконуючого та навіюючого впливів, а також особливі способи та прийоми, засновані на дезінформуванні, маніпулюванні свідомістю та розповсюдженні чуґок та міфів;
■	 забезпечення інформаційно-психологічної безпеки на основі створення державної системи інформаційно-психологічної безпеки, визначення її функцій, структури, сил та засобів, а також напрямів діяльності: ліцензування, сертифікації, експертизи в галузі інформаційно-психологічної діяльності та контролю за її станом.
В заключному розділі першої частини посібника наведені основи державної інформаційної політики, які полягають у визначенні головних напрямів діяльності держави в основних галузях інформаційної сфери, змісту програми входження держави в інформаційне суспільство та політики забезпечення інформаційної безпеки.
У другій частині посібника викладені загальні основи безпеки інформаційних технологій.
В окремому розділі розглядаються основні властивості інформації як предмета захисту, основні характеристики інформаційних систем як об'єктів безпеки та основні проблеми безпеки інформаційних технологій.
Детально розглядаються фундаментальні основи безпеки інформаційних ресурсів:
■	 в основу класифікації загроз безпеці інформаційних ресурсів покладені збитки від реалізації загроз, наведена класифікація загроз, класифікація та ранжирування джерел загроз і уразливостей безпеці;
*	 як основні напрями забезпечення безпеки інформаційних ресурсів розглядаються методи та способи правового, організаційного та інженерно-технічного захисту;
■	 безпека мереж телекомунікації подається на основі рекомендацій міжнародної спілки електрозв'язку Х.800 та стандарту міжнародної організації стандартизації ІБО 7498-2 щодо архітектури безпеки
в моделі взаємодії відкритих систем, приводиться опис процедур захисту та сервісних служб захисту.
Стандарти вимог і критерії оцінки захищеності інформаційних техно- іюгій призначені для взаємодії між виробниками, споживачами і експертами і кваліфікації продуктів інформаційних технологій у процесі створення та експлуатації захищених систем обробки інформації.
У посібнику надається (у хронологічному порядку) загальна характери- с піка критеріїв оцінки захищеності інформаційних технологій:
■	 Критерії безпеки комп'ютерних систем;
■	 Європейські критерії безпеки інформаційних технологій;
■	 Федеральні критерії безпеки інформаційних технологій;
■	 Канадські критерії безпеки комп'ютерних систем;
■	 Загальні критерії безпеки інформаційних технологій.
Розглядаються основні положення та складові частини Загальних критеріїв:
■	 потенційні загрози та типові завдання захисту;
■	 політика безпеки;
■	 продукт інформаційних технологій;
■	 профіль захисту;
*	 проект захисту;
■	 функціональні вимоги безпеки;
*	 вимоги гарантій та рівні гарантій безпеки;
■	 шляхи та перспективи застосування Загальних критеріїв в Україні.
В останньому розділі другої частини посібника розглядається проблема створення ефективних систем інформаційної безпеки на основі сучасних методів менеджменту, основною метою яких стало б скорочення матеріальних втрат, пов'язаних з порушенням інформаційної безпеки. Наводяться основні положення міжнародного стандарту ІБО 17799, основна ідея якого — допомогти державним та комерційним організаціям вирішити достатньо складне завдання: не тільки забезпечити надійний захист інформації, але також організувати ефективний доступ до даних та нормальну роботу з ними.
У третій частині посібника розглядаються підходи до забезпечення інформаційної безпеки України.
Проведений аналіз інформаційної безпеки України:
■	 визначені зміст національних інтересів України в інформаційній сфері та шляхи їх забезпечення;
■	 наведена система загроз та їхніх джерел для інформаційної безпеки України;
■	 окреслений стан інформаційної безпеки в Україні та сформульовані основні завдання з її забезпечення.
Система методів та заходів забезпечення інформаційної безпеки України повинна включати загальні правові, організаційно-технічні й економічні методи та заходи, а також методи та заходи, які можуть застосовуватися у різноманітних сферах життєдіяльності держави та суспільства: у сфері економіки, внутрішньої та зовнішньої політики, оборони, духовного життя, у галузі науки і техніки, в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах, у правоохоронній і судовій сферах, в умовах надзвичайних ситуацій.
Невід'ємною частиною інформаційної безпеки України повинне стати міжнародне співробітництво в галузі забезпечення інформаційної безпеки як складової частини політичної, воєнної, економічної, культурної та інших видів взаємодії країн, що входять до світового співтовариства.
У посібнику наведені основні функції та основні елементи організаційних основ системи забезпечення інформаційної безпеки України. Сформульовані основні положення політики інформаційної безпеки України та перелік першочергових заходів щодо її реалізації.
Посібник містить також словник додаткових термінів і понять та покажчик ключових термінів і понять. Ключові терміни та поняття інформаційної безпеки, які формулюються у основному тексті посібника та у словнику додаткових термінів і понять, виділені жирним шрифтом, а посилання на них — курсивом. Наведені англійські еквіваленти термінів і понять, а також їхня етимологія, тобто визначення походження слова шляхом зіставлення його із спорідненими словами тієї або іншої мови. Це дозволяє досить докладно окреслити предметну частину інформаційної безпеки держави та використовувати посібник як тлумачний словник.
Перелік абревіатур і скорочень 17
Перелік абревіатур і скорочень
Українська мова	
АСК	автоматизована система керування	
ВГБ	вимога гарантій безпеки	
ІПБ	інформаційно-психологічна безпека	
ІС	інформаційна система	
IT	інформаційна технологія	
ЗМІ	засоби масової інформації	
ЕОМ	електронно-обчислювальна машина	
КПП	контрольно-пропускний пункт	
мввс	модель взаємодії відкритих систем	
мої	мережа обміну інформацією	
мос	Міжнародна організація стандартизації	
MCE	Міжнародна спілка електрозв'язку	
мед	несанкціонований доступ	
озп	оперативний запам'ятовуючий пристрій	
ПЕОМ	персональна електронно-обчислювальна машина	
ПРД	правила розмежування доступу	
РЕЗ	радіоелектронні засоби	
СЗІБ	система забезпечення інформаційної безпеки	
ФВБ	функціональна вимога безпеки	
цп	центральний процесор	

Англійська мова
BIOS	Basic Input/Output System —базова система вводу-виводу
С'ТСРЕС	Canadian Trusted Computer Product Evaluation Criteria— Канад
ські критерії безпеки комп'ютерних систем I )АA	Designated Approving Authority — орган сертифікації
I’CITS	Federal Criteria for Information Technology Security — Федеральні
критерії безпеки інформаційних технологій ICMP	Internet Control Message Protocol — міжмережний протокол ке
руючих повідомлень ІЕС	International Electrotechnical Commission— Міжнародна елект
ротехнічна комісія IP	Internet Protocol — міжмережний протокол
ISO	International Organization for Standardization— Міжнародна ор
ганізація стандартизації IT	Information Technology —інформаційні технології
2-5-1523

Information Technology Security Evaluation Criteria— Європейські критерії безпеки інформаційних технологій International Telecommunication Union Telecommunication standardization sector— сектор телекомунікаційної стандартизації Міжнародної спілки електрозв'язку HUMan Intelligence — агентурна розвідка
ITSEC
ITU-T
HUMINT
OSI
TCSC
Open Systems Interconnection (model) — модель взаємодії відкритих систем
Trusted Computer System Criteria— Критерії безпеки комп'ютерних систем

Скорочення
ам. — американізм (англійська мова в США)
англ. — англійська мова
араб. — арабська мова
букв. — буквально
голл. — голландська мова
грец. — давньогрецька мова
дат. — датська мова
ісп. — іспанська мова
італ. — італійська мова
лат. — латинська мова
нім. — німецька мова
польс. — польська мова
сканд. — скандинавські мови
франц. — французька мова
Частина і
Сучасні основи інформаційної безпеки держави
Розділ 1
ОСНОВИ НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ ДЕРЖАВИ
1.1.	Основні поняття національної безпеки
1.1.1.	Визначення національної безпеки
Безпека [security, safety] — стан, при якому кому-небудь, чому-небудь не загрожує небезпека будь-якого виду, існує захист від небезпеки.
Національна безпека [national security] — це категорія політичної науки (політології), яка характеризує стан соціальних інститутів, що забезпечує їхню ефективну діяльність для підтримки оптимальних умов існування особистості та суспільства. Вона відображає зв'язок безпеки з нацією [23].
Нація [nation] (від лат. natio— народ, плем'я)— це стійка історична спільність людей, що визначається соціальними зв'язками певної формації і характеризується специфічними етнічними рисами, зумовленими особливостями економічного і культурного розвитку, спільністю території, мови, побуту, традицій і звичаїв, а також відображенням цих факторів у суспільній свідомості і суспільній психології.
В цьому плані національна безпека характеризує стан нації як цілісної системи, що включає суспільні відносини і суспільну свідомість, інститути суспільства, їхню діяльність, які сприяють або шкодять реалізації національних життєво важливих інтересів у конкретній обстановці, що склалася історично.
Життєво важливі інтереси — сукупність потреб, задоволення яких надійно забезпечує існування і можливості прогресивного розвитку особистості, суспільства і держави.
Особистість [personality] — це людина як суб'єкт відносин і свідомої діяльності. До життєво важливих інтересів особистості відносяться, насамперед, права і свободи людини і громадянина, в тому числі інформаційні.
Суспільство [society] — це сукупність форм сумісної діяльності людей, що утворилися в процесі історичного розвитку. Життєво важливі інтереси суспільства зв'язані зі створенням і розвитком вільного, гуманного, високоосвіченого, гармонійного суспільства, заснованого на принципах демократії, бережливого відношення до своїх традицій і національного надбання, суспільства, що підтримує і всіляко охороняє основний свій осередок — сім'ю.
Держава [State, country, nation] — сукупність офіційних органів влади в тій чи іншій країні, основний заклад і спосіб політико-правової організації життя суспільства на чолі з одноосібним або колективним правителем, ор- пінами виконавчої та інших видів влади і вертикальною системою управління, за допомогою якої здійснюється влада, охороняється існуючий лад, забезпечується нормальне життя людей.
Устрій держави оформлюється і закріплюється в конституції [42] і відповідних нормах права. Основні ознаки держави:
■	 наявність особливої системи органів і закладів (механізм), що здійснюють владні функції (внутрішні і зовнішні);
■	 право, що закріплює певну систему норм, санкціонованих державою;
■	 певна територія з населенням, на яку розповсюджується юрисдикція даної держави.
Життєво важливі інтереси держави базуються на принципах сильної держави, її територіальної цілісності, незалежності і суверенітету.
Як стан захищеності життєво важливих інтересів особи, суспільства та держави від внутрішніх і зовнішніх загроз національна безпека держави є необхідною умовою збереження та примноження духовних і матеріальних цінностей.
1.1.2.	Основні категорії теорії національної безпеки
Визначення теорії національної безпеки та перелік її основних
категорій
Теорія національної безпеки [national security theory] — це наука, яка поєднує в собі прикладні аспекти соціальних, воєнних, гуманітарних, технічних, психологічних, біологічних та інших наук з метою дослідження суті, змісту, методів, форм і засобів забезпечення безпеки особистості, суспільства та держави.
Основними категоріями, які складають зміст теорії національної безпеки, є (рис. 1.1):
■	національна безпека;
■	національні інтереси;
■	об'єкти національної безпеки;
•	суб'єкти національної безпеки;
■	принципи національної безпеки;
■	функції національної безпеки;
■	 система (складові) національної безпеки;
■	загрози національній безпеці;
■	характеристика національної безпеки;
■	 фактори забезпечення національної безпеки;
■	форми, методи та засоби забезпечення національної безпеки.
	НАЦІОНАЛЬНА БЕЗПЕКА
national sesurity		
	
- стан соціальних інститутів, який забезпечує їх ефективну діяльність для ; підтримки оптимальних умов існування особистості, суспільства та держави §

Рис. 1.1. Основні категорії теорії національної безпеки держави

Концепція національної безпеки
Основна ідея теорії та практики забезпечення національної безпеки держави формулюється в концепції національної безпеки.
Концепція [concept, conception] (від лат. conceptio — сприйняття) слугує юридичним актом, який містить керівні принципи та цільові настанови щодо шляхів, засобів та методів захисту %життєво важливих інтересів людини, групи, суспільства та держави. Мета концепції національної безпеки — забезпечення єдності принципів формування й проведення державної політики національної безпеки, зокрема, поєднання підходів щодо формування відповідної законодавчої та нормативної бази (наприклад, підготовки доктрин, стратегій, концепцій, державних і відомчих програм у різних сферах національної безпеки); координування загальнодержавних дій щодо забезпечення безпеки на місцевому (регіональному), національному та міжнародному рівнях.
Концепція (основи державної політики) національної безпеки [68] України схвалена Верховною Радою України 16 січня 1997 р. Концепція складається з п'яти частин:
1.	 Загальні положення й принципи.
2.	 Національні інтереси України.
3.	 Загрози національній безпеці України.
4.	 Основні напрями державної політики національної безпеки України.
5.	 Система забезпечення національної безпеки України.
У зв'язку з цим основні категорії національною безпеки можна розглядати в зв'язку їх із діючою концепцією та, виходячи з формулювання уза- і лльненого поняття національної безпеки.
Національна безпека — це стан захищеності життєво важливих інтере- і їв особистості, суспільства й держави від внутрішніх і зовнішніх загроз.
Національні інтереси держави
Національні інтереси держави відображають фундаментальні цінності га прагнення народу, його потреби в гідних умовах життєдіяльності, а також цивілізовані шляхи їх створення й способи задоволення.
Національні інтереси держави та їх пріоритетність обумовлюються конкретною ситуацією, що складається в країні та за її межами.
Пріоритетними національними інтересами демократичної держави є:
■	 створення громадянського суспільства, підвищення ефективності органів державної влади та місцевого самоврядування, розвиток демократичних інститутів для забезпечення прав і свобод людини;
■	 досягнення національної злагоди, політичної й соціальної стабільності, гарантування прав титульної (заголовної) нації та національних меншин;
■	 забезпечення державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості кордонів;
■	 створення самодостатньої соціально орієнтованої ринкової економіки;
■	 забезпечення екологічно та технологічно безпечних умов життєдіяльності суспільства;
■	 збереження та підвищення науково-технологічного потенціалу;
■	 зміцнення генофонду народу, його фізичного й морального здоров'я та інтелектуального потенціалу;
■	 розвиток нації, історичної свідомості та національної гідності;
■	 розвиток етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності громадян усіх національностей, що складають народ держави;
■	 налагодження рівноправних та взаємовигідних відносин з усіма державами, інтегрування у світову спільноту.
Загрози національній безпеці держави
Загроза [threat] — це можлива небезпека, тобто здатність заподіяти ьуді.-яку шкоду, призвести до будь-якого нещастя.
Стан безпеки визначається характером зовнішніх і внутрішніх загроз.
До зовнішніх загроз належать:
■	 прагнення деяких держав (коаліцій держав) до встановлення свого воєнно-політичного впливу в окремих регіонах світу та їх схильність до розв'язання конфліктів силовими методами;
• існуючі та потенційні осередки локальних війн і збройних конфліктів у безпосередній близькості до кордонів держави;
■	 можливість підриву стабільності внаслідок порушення режиму не- розповсюдження ядерної зброї, міжнародних домовленостей у галузі обмежень і скорочення озброєнь, якісного та кількісного нарощування озброєнь іншими державами;
■	 збереження чи створення у регіонах, суміжних із державою, значних угруповань збройних сил інших держав (коаліцій держав), які перевищують їхню оборонну потребу;
* наявність у деяких держав великих арсеналів ядерної та інших видів зброї масового знищення;
■	 виникнення збройних конфліктів у сусідніх державах, в які може бути втягнута держава;
■	 порушення прав і свобод людини у сусідніх державах та спровоковані ними некеровані міграційні процеси.
До внутрішніх загроз звичайно відносять;
■	 деградацію технологічного та промислового потенціалу;
■	 відсутність стабільних воєнно-економічних зв'язків з іншими державами;
■	 неконтрольоване вивезення капіталу та певної стратегічно важливої сировини за межі держави;
■	 зростання масштабів корупції в органах державної влади, проникнення в них злочинних елементів, що у свою чергу негативно впливає на військову сферу;
■	 незаконний експорт озброєнь та новітніх технологічних розробок.
Основні можливі загрози національній безпеці держави проявляються
у найбільш важливих сферах її життєдіяльності: політичній, економічній, соціальній, військовій, екологічній, науково-технічній, інформаційній.
У політичній сфері:
■	 посягання на конституційний лад і державний суверенітет;
■	 втручання у внутрішні справи з боку інших держав;
■	 наявність сепаратистських тенденцій в окремих регіонах та у певних політичних сил;
■	 масові порушення прав громадян у державі та за її межами;
■	 загострення міжетнічних і міжконфесійних відносин;
■	 порушення принципу розподілу влади;
■	 невиконання чи неналежне виконання законних рішень органів державної влади та місцевого самоврядування;
■	 відсутність ефективних механізмів забезпечення законності, правопорядку, боротьби із злочинністю, особливо її організованими формами, та тероризмом.
В економічній сфері:
■	 неефективність системи державного регулювання економічних відносин;
■	 наявність структурних диспропорцій, монополізму виробників, перешкод установленню ринкових відносин;
■	 невирішеність проблеми ресурсної, фінансової та технологічної залежності національної економіки від інших країн;
■	 економічна ізоляція держави від світової економічної системи;
■	 неконтрольований відплив за межі держави інтелектуальних, матеріальних і фінансових ресурсів;
■	 криміналізація суспільства, діяльність тіньових структур.
У соціальній сфері:
■	 низький рівень життя та соціальної захищеності значних верств населення, наявність великої кількості громадян працездатного віку, не зайнятих у суспільно корисній діяльності;
■	 суспільно-політичне протистояння окремих соціальних верств населення або регіонів держави;
■	 падіння рівня здоров'я населення, незадовільний стан системи його охорони;
■	 тенденції моральної та духовної деградації у суспільстві;
■	 неконтрольовані міграційні процеси в країні.
У воєнній сфері:
■	 посягання на державний суверенітет та територіальну цілісність держави;
■	 нарощування поблизу кордонів держави угруповань військ та озброєнь, які порушують співвідношення сил, що склалося;
■	 воєнно-політична нестабільність та конфлікти в сусідніх країнах;
■	 можливість застосування проти держави ядерної зброї та інших видів зброї масового знищення;
■	 зниження рівня боєздатності Воєнної організації держави;
■	 політизація силових структур держави;
*	 створення та функціонування незаконних збройних формувань.
В екологічній сфері:
■	 значне антропогенне порушення та техногенна перевантаженість території держави, негативні наслідки екологічних катастроф;
■	 неефективне використання природних ресурсів, широкомасштабне застосування екологічно шкідливих та недосконалих технологій;
■	 неконтрольоване ввезення екологічно небезпечних технологій, речовин і матеріалів;
*	 негативні екологічні наслідки оборонної та військової діяльності.
В науково-технологічній сфері:
■	 невизначеність державної науково-технологічної політики;
■	 відплив інтелектуального та наукового потенціалу за межі держави;
■	 науково-технологічне відставання від розвинених країн;
■	 зниження рівня підготовки висококваліфікованих наукових та інженерно-технічних кадрів.
В інформаційній сфері:
■	 невиваженість державної політики та відсутність необхідної інфраструктури в інформаційній сфері;
■	 повільність входження у світовий інформаційний простір, брак
у міжнародного співтовариства об'єктивного уявлення про державу;
■	 інформаційна експансія з боку інших держав;
■	 витік інформації, яка становить державну та іншу, передбачену законом, таємницю, а також конфіденційної інформації, що є власністю держави;
*	 запровадження цензури.
Об'єкти національної безпеки
Головними об'єктами національної безпеки є:
■	 громадянин — його права й свободи;
*	 суспільство — його духовні та матеріальні цінності;
*	 держава — її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканість кордонів.
Принципи забезпечення національної безпеки
Основними принципами забезпечення національної безпеки є:
*	 пріоритет прав людини;
■	 верховенство права;
■	 пріоритет договірних (мирних) засобів у вирішенні конфліктів;
■	 адекватність заходів захисту національних інтересів реальним та потенційним загрозам;
■	 демократичний цивільний контроль за воєнною сферою, а також іншими структурами в системі забезпечення національної безпеки;
*	 додержання балансу інтересів особи, суспільства та держави, їх взаємна відповідальність;
*	 чітке розмежування повноважень органів державної влади.
Методи та засоби забезпечення національної безпеки
Реалізація принципів забезпечення національної безпеки можлива за рахунок створення системи безпеки, основним функціями якоїїповинні стати:
■	 виявлення й прогнозування внутрішніх і зовнішніх загроз життєво важливим інтересам об'єктів безпеки;
■	 здійснення комплексу оперативних та довготривалих заходів щодо попередження й нейтралізації загроз;
■	 створення й підтримання у готовності сил та засобів забезпечення національної безпеки у повсякденних умовах або при надзвичайних ситуаціях;
■	 здійснення системи заходів щодо нормального функціонування об'єктів безпеки в регіонах, які постраждали в результаті виникнення надзвичайної ситуації;
■	 участь у заходах із забезпечення безпеки за межами держави згідно з міжнародними договорами й угодами, що укладені даною державою.
Національна безпека держави досягається шляхом проведення виваженої державної політики відповідно до прийнятих доктрин, стратегій, концепцій і програм у таких сферах як політична, економічна, соціальна, воєнна, екологічна, науково-технологічна, інформаційна тощо.
Конкретні засоби й шляхи забезпечення національної безпеки держави обумовлюються пріоритетністю національних інтересів, необхідністю своєчасного вжиття заходів, адекватних характеру й масштабам загроз цим інтересам, і грунтуються на засадах правової демократичної держави.
Характеристики національної безпеки
До числа найважливіших характеристик національної безпеки відносяться її риси, які є основними показниками зовнішнього і внутрішнього аспектів національної безпеки і виступають необхідними умовами або вимо- і ами її існування та збереження.
Зовнішній аспект національної безпеки характеризують такі риси:
■	 національний суверенітет;
■	 національна незалежність;
■	 національні особливості;
■	 територіальна цілісність;
■	 непорушність кордонів;
■	 державна могутність тощо.
Внутрішній аспект національної безпеки характеризують такі риси:
■	 прогресивність національного розвитку;
■	 політична стабільність;
■	 демократичний плюралізм;
• національна єдність;
■	 національна злагода;
■	 соціальна справедливість;
■	 суспільне благополуччя тощо.
1.1.3.	Фактори та засоби забезпечення національної безпеки
Фактори забезпечення національної безпеки
У сучасному розумінні національної безпеки особлива роль належить визначенню факторів її забезпечення, під якими розуміють усі можливості суспільства щодо вирішення завдань відвернення війни й забезпечення мирних умов функціонування безпеки.
Система факторів забезпечення національної безпеки є складною і багатогранною. Існують різні способи класифікації цих факторів, так, зокрема, їх поділяють на внутрішні й зовнішні, об’єктивні й суб'єктивні. Особливе місце серед них посідають внутрішні фактори. До їхнього числа можна віднести наступні.
В економічній сфері:
■	 рівень і темпи розвитку виробничих сил;
■	 можливість використання досягнень науки й техніки у виробництві;
■	 можливість участі країни в міжнародній інтеграції;
■	 характер підготовки кваліфікованих кадрів тощо.
У соціально-політичній сфері:
*	 характер політичного керівництва суспільством;
■	 політичний плюралізм, рівність або нерівність усіх членів суспільства;
■	 відсутність або наявність національного пригнічення або дискримінації;
*	 ступінь інтернаціональної єдності суспільства;
*	 рівень розвитку демократії й участі широких мас в управлінні суспільством;
■	 ступінь забезпечення реальних прав і свобод громадян, спосіб життя населення;
*	 ступінь довіри та підтримки громадянами державної влади тощо.
У духовній сфері:
■	 характер пануючих світоглядних та ідейно-політичних установок;
■	 ступінь ідейної єдності суспільства;
■	 рівень ідейно-моральної зрілості громадян;
■	 можливість доступу до знань та участі усіх членів суспільства
у створенні духовних цінностей та засвоєнні досягнень культури тощо.
Існує також ряд інших факторів, які сприяють утвердженню сучасної концепції національної безпеки. До їх числа слід віднести:
■	 прогресуючий процес інтеграції та інтернаціоналізації світової спільноти, яка все активніше набуває характеру об'єктивної закономірності суспільного розвитку;
■	 підтримка й симпатії серед широких народних мас до ідеї без'ядерного, ненасильницького миру незалежно від політичної класифікації їх держав і режимів;
■	 прогресивна діяльність окремих представників воєнно-політичного керівництва різних держав та інших впливів політичних кіл і сил (істеблішменту) тощо.
Утілення в життя зазначених вище факторів повинно супроводжуватися оптимізмом і надією на здатність і спроможність збереження людської цивілізації.
Основні засоби забезпечення національної безпеки
Успіхи в реалізації сучасної концепції національної безпеки, як зазначалося вище, залежить від багатьох обставин, у тому числі від комплексного використання економічних, політичних, науково-технічних, соціальних, духовних і воєнних факторів.
Будь-які зміни основ політичного або воєнно-політичного мислення вимагають переосмислення місця й ролі кожної з них, визначення їхніх взаємозв'язків. В першу чергу це торкається співвідношення політичних та во- і нних засобів забезпечення безпеки. Це не випадково, тому що протягом усієї історії існування суспільства людей воєнній фактор був основним, а іноді й єдиним засобом розв'язання політичних протиріч та воєнних конфліктів.
Зважаючи на негативні наслідки воєнних конфліктів, усе більша пере- н.іга надається політичним засобам забезпечення національної безпеки.
Під політичними засобами забезпечення національної безпеки розуміють, насамперед, таку діяльність держави, яка дозволяє забезпечити мир, вирішити завдання відвернення війни та створення умов для розвитку держави без використання воєнно-насильницьких методів.
Структура політичних засобів є складною та багатогранною. До числа політичних засобів належать:
■	 участь у відпрацюванні міжнародних правових норм, концепцій і програм боротьби за мир і роззброєння;
■	 укладання угод та договорів;
■	 політичні консультації та особисті контакти лідерів держав;
*	 конкретні практичні заходи щодо роззброєння, встановлення контактів і взаємний контроль над ходом процесу роззброєння;
•	 народна дипломатія.
Політичні засоби забезпечення національної безпеки мають певну специфіку, свої характерні риси, а саме:
■	 можливість ефективного використання політичних засобів для вирішення найскладніших проблем;
■	 гнучкість застосування;
■	 широкий діапазон застосування: від установлення політичних контактів і переговорів із конкретних питань до кардинального перегрупування політичних сил, глобальних змін характеру політичної ситуації в усій системі світового співтовариства;
■	 інтегруючий та структурно-організуючий по відношенню до інших засобів характер;
■	 підвищення ролі політичних засобів у міжнародних відносинах, яке виражається в тому, що вони знаходять дедалі більше прибічників серед широких суспільних мас, впливових політичних кіл.
вважається, що значення й роль воєнних аспектів забезпечення націо- іііиіі.ної безпеки буде неухильно зменшуватися по мірі розширення й зміц- нсиня політичних, економічних, міжнародно-правових, гуманітарних та ін
ших факторів безпеки. Проте воєнна сила, очевидно, ще досить тривалий час буде залишатися одним із матеріальних носіїв і важливих елементів забезпечення національної й загальної міжнародної безпеки.
Такий процес може набувати характеру об'єктивної закономірності. Власне на початковому його етапі вирішальна роль належатиме воєнним засобам при допоміжному значенні політичних, далі — відносно рівнозначне значення цих засобів, на наступних етапах — домінування політичних засобів (створення ефективного механізму блокування війн і конфліктів), і, нарешті, зникнення воєнної небезпеки й ствердження безпеки. З характеру цього процесу витікають деякі основні особливості, що складають діалектику співвідношення політичних і воєнних засобів, а саме:
■	 пріоритет ненасильницьких засобів не виключає, а передбачає використання в сучасних умовах воєнних засобів і воєнного механізму блокування війни;
■	 успіх використання як політичних, так і воєнних засобів залежить від комплексного їх застосування;
■	 успіх реалізації політичних засобів конкретної держави значною мірою залежить від якості його збройних сил.
1.2.	Характеристика основних видів національної безпеки
1.2.1.	Рівні та види національної безпеки
Суть національної безпеки — у протидії і компенсації будь-яких деструктивних заворушень, що формуються всередині суспільства або за його межами, які шкодять потребам життєдіяльності і розвитку суспільства та особистості.
У зв'язку з цим у національній безпеці виділяють три рівні безпеки (рис. 1.2): особистості, суспільства і держави. їхнє місце і роль динамічні та визначаються характером суспільних відносин, політичним устроєм, ступенем внутрішніх та зовнішніх загроз.
Безпека особистості — положення, при якому особистості не загрожує небезпека. Безпека особистості полягає у формуванні комплексу правових і моральних норм, суспільних інститутів та організацій, які дозволили б їй розвивати й реалізовувати соціально значимі здібності й потреби, не зазнаючи при цьому протидії держави й суспільства.
Безпека суспільства — наявність суспільних інститутів, норм, розвинених форм суспільної свідомості, які дозволяють реалізувати права та свободи усіх груп населення і протистояти діям, що ведуть до розколу суспільства (у тому числі і зі сторони держави).
Безпека держави — положення, при якому державі не загрожує небезпека. Досягається наявністю ефективного механізму управління і координації діяльності політичних сил та суспільних груп, а також активних інститутів (органів) їхнього захисту.

Рис. 1.2. Рівні та види національної безпеки

У критичні для нації періоди може домінувати безпека суспільства або держави. Як правило, авторитарні та тоталітарні режими, які постійно створюють такі критичні умови, висувають на передній план безпеку держави за рахунок безпеки особистості. Для демократичних суспільств найбільш цінними є свобода та безпека особистості. Для них безпека держави і суспільства не є самоціллю, а функцією забезпечення свободи і безпеки особистості.
У змістовному плані в національній безпеці розрізняють різноманітні галузі, структурні елементи, до яких, у першу чергу, відносяться: безпека політична, економічна, соціальна, воєнна, екологічна, науково-технологічна, інформаційна.
1.2.2.	Політична безпека
Політична безпека [political security] — здатність і можливості нації та її державних інститутів самостійно вирішувати питання державного устрою, незалежно проводити внутрішню і зовнішню політику в інтересах особистості та суспільства.
Політична безпека передбачає наявність стійкого політичного суверенітету в межах міждержавних відносин і політичної стабільності суспільства, що досягається формуванням політичної системи, яка б забезпечувала баланс інтересів різноманітних соціальних груп з опорою на пріоритет особистості. Відсутність як першого, так і другого неминуче руйнує політичну безпеку країни.
Основні напрями забезпечення політичної безпеки:
■	 створення дійових механізмів захисту прав громадян у країні та в світі;
■	 запобігання та усунення спроб утручання у внутрішні справи держави;
■	 входження в існуючі та створювані системи універсальної та регіональної безпеки;
■	 уникнення політичного екстремізму, підтримка громадянської злагоди та соціальної стабільності;
■	 побудова надійної системи захисту конституційних засад, запобігання та боротьба з порушеннями законності й правопорядку, створення необхідних умов для ефективної боротьби з корупцією та злочинністю, особливо її організованими формами;
• забезпечення належного виконання законних рішень органів державної влади та місцевого самоврядування.
1.2.3.	 Економічна безпека
Економічна безпека [economy security] — положення, при якому економіці держави не загрожує небезпека [22,62].
Характеризується рівнем розвитку виробничих сил та економічних відносин, спрямованих на реалізацію потреб особистості і суспільства, наявністю розвиненої інфраструктури та корисних копалин, кваліфікованої робочої сили і системи її підготовки, а також характером інтеграції у систему світових господарських зв'язків.
Економічна безпека передбачає:
■	 недопущення незаконного використання бюджетних коштів і державних ресурсів, їх перетікання в тіньову економіку;
■	 контроль за експортно-імпортною діяльністю, спрямованою на підтримку важливих для України пріоритетів та захист вітчизняного виробника;
■	 боротьба з протиправною економічною діяльністю, протидія некон- трольованому відпливу національних матеріальних, фінансових, інтелектуальних, інформаційних та інших ресурсів.
Проте створення замкненого самодостатнього господарства в межах окремої країни або групи країн, спрямоване на максимальне обмеження імпорту, стимулювання експорту товарів і капіталу, а також економічна залежність руйнують системи економічної безпеки.
1.2.4.	 Соціальна безпека
Соціальна безпека базується на психічному та психологічному стані населення держави. Залежить від багатьох інших видів безпеки (зокрема від економічної, політичної, інформаційної тощо) та чинників (наявність безробітних, багатодітних родин, кримінальних угруповань, правоохоронних органів і т.ін.). Відчутно змінюється під час воєн, епідемій, підвищення цін, проведення виборів.
Забезпечення безпеки у соціальній сфері включає наступні основні напрями:
■	 виявлення та усунення причин, що призводять до різкого розшарування суспільства під час переходу до ринкової економіки;
■	 ужиття своєчасних заходів щодо протидії кризовим демографічним процесам;
■	 створення ефективної системи соціального захисту людини, охорони та відновлення її фізичного й духовного здоров'я;
■	 стимулювання розвитку та забезпечення всебічного захисту освітнього та культурного потенціалу країни;
■	 захист прав споживачів.
1.2.5.	 Воєнна безпека
Воєнна безпека [military security] — положення, що характеризує можливість забезпечення національної безпеки засобами збройного насильства.
Зовнішній аспект воєнної безпеки відображає здатність нації протидіяти або стримувати вплив воєнної сили із-за кордону. Це досягається наявністю сучасних збройних сил, формуванням системи колективної та загальної безпеки, входженням до складу тих чи інших воєнно-політичних союзів.
Внутрішній аспект воєнної безпеки пов'язаний з деструктивними проявами гонки озброєнь, мілітаризації суспільної свідомості, збільшенням політичної ролі армії у державі. Відмова від мілітаризації економіки й усіх сфер суспільного життя, деполітизація армії, пріоритет інтересів національної безпеки над інтересами військових ведуть до зміцнення воєнної безпеки держави.
Забезпечення воєнної безпеки держави передбачає:
■	 створення ефективних механізмів і проведення комплексних заходів щодо запобігання можливій агресії або воєнному конфлікту, локалізації та ліквідації наслідків агресії або конфлікту;
*	 запобігання спробам та усунення порушень державного кордону і територіальної цілісності України;
■	 забезпечення демократичного цивільного контролю за Воєнною організацією держави.
1.2.6.	 Екологічна безпека
Екологічна безпека — це стан системи “природа-техніка-людина”, який забезпечує збалансовану взаємодію природних, технічних та соціальних систем, формування природно-культурного середовища, яке відповідає санітарно-гігієнічним, естетичним і матеріальним потребам мешканців регіонів Землі при збереженні природно-ресурсного та екологічного потенціалу природних систем і здатності біосфери в цілому до саморегулювання. Важливою складовою екологічної безпеки є стан захищеності особистості, суспільства і держави від загроз, які створюються стихійними лихами і техногенними катастрофами.
Забезпечення безпеки в екологічній сфері передбачає:
*	 упровадження та контроль за дотриманням науково обгрунтованих нормативів природокористування та охорони довкілля;
■	 контроль за станом навколишнього природного середовища, виявлення та усунення загроз для здоров'я населення, своєчасне попередження громадян України в разі небезпеки;
3-5-1523
■	 зниження антропогенних навантажень, ліквідація наслідків шкідливого впливу людської діяльності на природне середовище;
*	 упровадження у виробництво екологічно безпечних технологій;
■	 реалізація заходів щодо зменшення впливу наслідків Чорнобильської катастрофи;
*	 недопущення неконтрольованого ввезення в Україну екологічно небезпечних технологій, речовин і матеріалів.
1.2.7.	 Науково-технологічна безпека
Науково-технологічна безпека характеризується станом фундаментальних, пошукових і прикладних наукових досліджень, які забезпечують стабільний розвиток науково-технічного, технологічного й соціально-економічного потенціалу держави на світовому рівні.
Забезпечення безпеки в науково-технологічній сфері передбачає:
■	 ужиття комплексних заходів щодо захисту та розвитку науково- технологічного потенціалу;
■	 виявлення та усунення причин науково-технологічного відставання України;
■	 створення ефективних механізмів боротьби з відпливом інтелектуального та наукового потенціалу за межі України.
1.2.8.	 Забезпечення безпеки в інформаційній сфері
Стрімке поширення інформаційних технологій призвело до початку перерозподілу у суспільстві реальної влади від традиційних структур до центрів управління інформаційними потоками. Інформаційні технології знаходять усе ширше застосування у таких сферах як фінансовий обіг і ринок цінних паперів, зв'язок, транспорт, високотехнологічні виробництва (особливо атомні, хімічні тощо), державні системи управління і т.ін. Будь- яка диверсія у наведених сферах життєдіяльності держави й суспільства може призвести до тяжких наслідків, паралізувати як ординарні, так і складні, “високі” системи управління, збройні сили і спеціальні служби, спровокувати руйнівні аварії на екологонебезпечних об'єктах.
Не слід залишати без уваги й вплив таких безпосередніх носіїв інформації як творчі колективи телебачення й радіомовлення, газет і журналів, інформаційних агентств, які влучно називають “четвертою владою”.
Особливого значення вирішення проблеми інформаційної безпеки набувають у сучасних умовах глобалізації інформаційних процесів, а також в умовах бажання ряду розвинених держав досягти домінування у світі.
Забезпечення безпеки в інформаційній сфері передбачає:
*	 ужиття комплексних заходів щодо захисту свого інформаційного простору та входження України у світовий інформаційний простір;
■	 виявлення та усунення причин інформаційної дискримінації України;
■	 усунення негативних чинників порушення інформаційного простору, інформаційної експансії з боку інших держав;
■ розробка й упровадження необхідних засобів та режимів отримання, зберігання, поширення й використання суспільно значущої інформації, створення розвиненої інфраструктури в інформаційній сфері.
1.3.	Система забезпечення національної безпеки в Україні
1.3.1.	Визначення системи забезпечення національної безпеки
Для формування збалансованої державної політики та ефективного проведення комплексу узгоджених заходів щодо захисту національних інтересів у політичній, економічній, соціальній, воєнній, екологічній, науково- гсчнологічній, інформаційній та інших сферах створюється система забезпечення національної безпеки держави [68,69].
Система забезпечення національної безпеки (рис. 1.3)— це органі- юиана державою сукупність суб'єктів: державних органів, громадських організацій, посадових осіб та окремих громадян, об'єднаних цілями та за- міцшнями щодо захисту національних інтересів, що здійснюють узгоджену діяльність у межах законодавства держави.
Система забезпечення національної безпеки 	держави	
організована державою сукупність суб'єктів: державних органів, громадських організацій, посадових осіб та окремих громадян, об’єднаних цілями та завданнями щодо захисту національних інтересів, які здійснюють узгоджену діяльність у межах законодавства і держави
Створення та підтримка в готовності сил та засобів забезпечення національної безпеки
Управління діяльністю системи забезпечення національної безпеки   —.——,
Здійснення планової та оперативної діяльності щодо забезпечення національної безпеки
Участь у міжнародних системах безпеки
Рис. 1.3. Функції системи забезпечення національної безпеки
І) Україні правову основу забезпечення національної безпеки становім 11. Конституція України, Закон України “Про національну безпеку України інші закони і нормативно-правові акти, а також визнані Україною між- ітродні договори та угоди.
Діяльність щодо забезпечення національної безпеки має бути доступити для контролю відповідно до законодавства України.
1.3.2.	Функції системи забезпечення національної безпеки
Основними функціями системи забезпечення національної безпеки в усіх сферах її діяльності є:
*	 створення й підтримка в готовності сил та засобів забезпечення національної безпеки;
*	 управління діяльністю системи забезпечення національної безпеки;
■	 здійснення планової та оперативної діяльності щодо забезпечення національної безпеки;	/
■	 участь у міжнародних системах безпеки.
Створення й підтримка в готовності сил та засобів забезпечення національної безпеки включає:
■	 створення правових засад для побудови, розвитку та функціонування системи;
■	 формування організаційної структури системи та державних органів забезпечення національної безпеки, що входять до її складу, розподіл їхніх функцій;
■	 комплексне забезпечення життєдіяльності складових частин (структурних елементів) системи: кадрове, фінансове, матеріальне, технічне, інформаційне тощо;
■	 підготовку сил та засобів системи до застосування згідно з призначенням.
Управління діяльністю системи забезпечення національної безпеки включає:
■	 вироблення стратегії й планування конкретних заходів щодо забезпечення національної безпеки;
■	 організацію і безпосереднє керівництво системою та її структурни- | ми елементами;
■	 оцінку результативності дій, витрат на проведення заходів щодо забезпечення національної безпеки та їхніх наслідків;
Здійснення планової та оперативної діяльності щодо забезпечення національної безпеки включає:
■	 визначення національних інтересів та їхніх пріоритетів;
■	 прогнозування, виявлення та оцінку можливих загроз, дестабілізуючих чинників та конфліктів, причин виникнення, а також наслідків прояву загроз;
■	 запобігання та усунення впливу загроз та дестабілізуючих чинників на національні інтереси;
■	 локалізацію, деескалацію та розв'язання конфліктів;
*	 ліквідацію наслідків конфліктів або впливу дестабілізуючих чинників.
Участь у міжнародних системах безпеки включає:
■	 входження в існуючі та утворення нових систем безпеки;
■	 утворення та участь у роботі двосторонніх і багатосторонніх керівних, виконавчих та забезпечуючих органів (політичних, економічних, воєнних тощо);
■	 розробку відповідної нормативно-правової бази, що регулювала б відносини між державами та взаємодію їх у галузі безпеки;
■	 спільне проведення планових та оперативних заходів у рамках міжнародних систем безпеки.
1.3.3.	Повноваження суб'єктів забезпечення національної безпеки
Повноваження основних суб'єктів системи забезпечення національної безпеки:
■	 Український народ — громадяни України всіх національностей на виборах, референдумах, через інші форми безпосередньої демократії, а також через органи державної влади та місцевого самоврядування висловлюють і реалізують своє бачення національних інтересів України, засобів і способів їх захисту, а також добровільно та
в порядку виконання своїх конституційних обов’язків проводять заходи, визначені органами державної влади та місцевого самоврядування щодо забезпечення національної безпеки України; привертають увагу суспільних і державних інститутів до небезпечних явищ і процесів у різних сферах життєдіяльності країни; захищають власні права та інтереси, а також власну безпеку всіма законними способами й засобами;
■	 Верховна Рада України у межах, визначених Конституцією України, повноважень здійснює законодавче регулювання та контроль за діяльністю органів державної влади та посадових осіб щодо здійснення ними відповідних повноважень у сфері національної безпеки;
■	 Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини й громадянина та Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України та Голова Ради національної безпеки й оборони України забезпечує державну незалежність, здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони України;
■	 Рада національної безпеки й оборони України як координаційний орган з питань національної безпеки й оборони при Президенті України координує та контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки й оборони;
■	 Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади, відповідальний перед Президентом України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України. Він вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини й громадянина; забезпечення обороноздатності, національної безпеки України; громадського порядку й боротьби зі злочинністю;
*	 Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів у сфері національної безпеки Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів У країни з відповідних питань; суди загальної юрисдикції здійснюють правосуддя у сфері забезпечення національної безпеки України;
■	 Прокуратура України здійснює свої повноваження у сфері національної безпеки відповідно до Конституції України;
■	 Національний банк України виробляє й здійснює емісійно-кредитну політику в інтересах національної безпеки України;
■	 міністерства та інші центральні органи виконавчої влади в межах своїх повноважень, наявних засобів бюджетного й позабюджетного фінансування забезпечують реалізацію законів України, указів Президента України, концепцій, програм, постанов органів державної влади у сфері національної безпеки; забезпечують створення, підтримку в готовності й застосування сил та засобів забезпечення національної безпеки, а також управління їхньою діяльністю;
*	 Воєнна організація держави, яка включає в себе Збройні Сили України, Службу безпеки України, внутрішні війська, органи і підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, Прикордонні війська України, військові підрозділи Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, інші військові формування, утворені відповідно до Конституції України, забезпечує оборону України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності її кордонів; протидіє зовнішнім і внутрішнім загрозам воєнного характеру; бореться з організованою злочинністю; забезпечує захист населення в разі катастроф, стихійних лих, небезпечних соціальних конфліктів, епідемій тощо.
Розділ 2
Основні положення інформаційної БЕЗПЕКИ
2.1. Поняття інформаційної безпеки
2.1.1.	Визначення інформаційної безпеки
Поняття інформаційної безпеки, залежно від його використання, роз- і пидається у декількох ракурсах [2,23,25,39,66].
У найзагальнішому випадку інформаційна безпека — це стан захищені п її інформаційного середовища суспільства, який забезпечує його формування, використання і розвиток в інтересах громадян, організацій, держави.
Під інформаційним середовищем [information environment] розуміють і фсру діяльності суб'єктів, пов'язану зі створенням, перетворенням і спожи- іі.шиям інформації. Інформаційне середовище умовно поділяється на три основні предметні частини:
■	 створення і розповсюдження вихідної та похідної інформації;
■	 формування інформаційних ресурсів, підготовки інформаційних продуктів, надання інформаційних послуг;
•	 споживання інформації;
їм дві забезпечувальні предметні частини:
•	 створення і застосування інформаційних систем, інформаційних технологій і засобів їхнього забезпечення;
■	 створення і застосування засобів і механізмів інформаційної безпеки.
Ііільш розгорнуте формулювання інформаційної безпеки — це стан за- иинісності потреб в інформації особистості, суспільства і держави, при яко- м V іабезпечується їхнє існування і прогресивний розвиток незалежно від ннміїності внутрішніх і зовнішніх інформаційних загроз.
Слід відзначити, що задоволення в будь-якій мірі потреб в інформації мри зводить до оволодіння відомостями про навколишній світ та процеси, мій протікають в ньому, тобто інформованості особистості, суспільства та "різній. Стан інформованості визначає ступінь адекватності сприйняття і уі'ї к гами навколишньої дійсності і як наслідок — обґрунтованість рішень in дій, що приймаються.
II залежності від виду загроз інформаційній безпеці інформаційну без- ііі її у можна розглядати наступним чином (рис. 2.1):
■	 як забезпечення стану захищеності особистості, суспільства, держави від впливу неякісної інформації;
• інформації та інформаційних ресурсів від неправомірного впливу сторонніх осіб;
■ інформаційних прав і свобод людини і громадянина.

Рис. 2.1. Основні поняття інформаційної безпеки

В інформаційному праві [44] інформаційна безпека— це одна із сторін розгляду інформаційних відносин у межах інформаційного законодавства з позицій захисту життєво важливих інтересів особистості, суспільства, держави та акцентування уваги на загрозах цим інтересам і на механізмах усунення або запобігання таким загрозам правовими методами.
2.1.2. Життєво важливі інтереси особистості, суспільства та держави в інформаційній сфері
Відповідно до усталених поглядів, інтереси особистості в інформаційній сфері полягають:
* в реалізації конституційних прав людини та громадянина на доступ до інформації, на використання інформації в інтересах здійснення не забороненої законом діяльності, фізичного, духовного та інтелектуального розвитку;
■	 у захисті інформації, що забезпечує особисту безпеку.
Інтереси суспільства в інформаційній сфері полягають:
■	 у забезпеченні інтересів особистості в цій сфері;
■	 у зміцненні демократії;
■	 у створення правової соціальної держави;
■	 у досягненні та підтриманні суспільного спокою;
■	 у духовному відновленні держави.
Інтереси держави в інформаційній сфері полягають у створенні умов:
■	 для гармонійного розвитку державної інформаційної інфраструктури;
■	 для реалізації конституційних прав і свобод людини та громадянина в галузі одержання інформації та користування нею з метою забезпечення непорушності конституційного ладу, суверенітету та територіальної цілісності держави, політичної, економічної та соціальної стабільності, у безумовному забезпеченні законності та правопорядку, розвитку рівноправного та взаємовигідного міжнародного співробітництва.
2.1.2.	 Об’єкти та суб'єкти інформаційної безпеки
Об'єктами інформаційної безпеки [information security object] можуть (is ш: свідомість, психіка людей; інформаційні системи різного масштабу і різного призначення. До соціальних об'єктів інформаційної безпеки зви- ЧИІІНО відносять особистість, колектив, суспільство, державу, світове товариство.
До суб'єктів інформаційної безпеки [information security subject] відносяться:
■	 держава, що здійснює свої функції через відповідні органи;
■	 громадяни, суспільні або інші організації і об’єднання, що володіють повноваженнями по забезпеченню інформаційної безпеки
у відповідності до законодавства.
2.1.3.	 Види інформаційної безпеки
Інформаційна безпека особистості— це захищеність психіки і свідо- мосії людини від небезпечних інформаційних впливів: маніпулювання світимістю, дезінформування, спонукання до самогубства, образ і т.ін.
Інформаційна безпека держави (суспільства) характеризується мірою іпчищеності держави (суспільства) та стійкості основних сфер життєдіяльні 'і її (економіки, науки, техносфери, сфери управління, військової справи і і ні.) підносно небезпечних (дестабілізуючих, деструктивних, що уражають игржавні інтереси і т.ін.) інформаційних впливів, причому як з упроваджений пік і добування інформації. Інформаційна безпека держави визначається иііігністю нейтралізувати такі впливи.
2.1.4.	 Концепція інформаційної безпеки держави
Концепція інформаційної безпеки держави — це систематизована і млі шість відомостей про інформаційну безпеку держави та шляхи ЇЇ за- Ое иіечення.
В концепції інформаційної безпеки держави:
■	 проводиться системна класифікація дестабілізуючих факторів і інформаційних загроз безпеці особистості, суспільства і держави;
■	 обгрунтовуються основні положення з організації забезпечення інформаційної безпеки держави;
■	 розробляються пропозиції по способах і формах забезпечення інформаційної безпеки.
2.2.	Загрози інформаційній безпеці
2.2.1.	Дестабілізуючі фактори інформаційної безпеки
Дестабілізуючі фактори [destabilizing factor] — явища та процеси природного і штучного походження, що породжують інформаційні загрози.
Джерелами дестабілізуючих факторів можуть бути як окремі особи, так і організації та їхні об'єднання. До найбільш сильних із них відносяться ворожі держави або коаліції ворожих держав, в яких для формування інформаційних загроз створюються і функціонують спеціальні органи і служби.
Особливу групу джерел складають інформаційні системи і засоби, оскільки вони одночасно є знаряддям приведення в дію інформаційних загроз, каналом їхнього проникнення у свідомість особистості або суспільну свідомість і генератором спонтанних загроз, що виникають внаслідок технічних несправностей і інших причин.
Джерелом дестабілізуючих факторів може бути також природне середовище. Кожному джерелу властиві певні види дестабілізуючих факторів, які можна представити двома групами: міждержавні дестабілізуючі фактори і внутрішньодержавні дестабілізуючі фактори.
Сукупність джерел разом із властивими їм видами дестабілізуючих факторів формують цілий спектр інформаційних загроз, що впливають на стан інформованості особистості, суспільства і держави. До них відносяться: викрадення, знищення, втрата, приховування, спотворення, розголошення, фальсифікація, компрометація корисної (істинної) інформації, а також фабрикування, розповсюдження і впровадження дезінформації.
До внутрішньодержавних дестабілізуючих факторів відносять:
•	 правовий вакуум у більшості питань забезпечення інформаційної безпеки;
■	 навмисне або ненавмисне порушення законодавства з питань інформаційної безпеки;
■	 політичні конфлікти;
■	 зловмисні дії злочинних елементів або груп;
*	 відмови, збої, технічні помилки інформаційних систем (засобів);
■	 природні явища (процеси), що ускладнюють одержання, передачу, прийом і зберігання інформації або руйнують інформаційні системи.
Міждержавні дестабілізуючі фактори — це конфлікти різноманітних масштабів і проявів (в економіці, політиці, ідеології, дипломатії і т.ін.).

2.2.2.	Класифікація загроз інформаційній безпеці
Загрози інформаційній безпеці [information security threat] — сукупність умов і факторів, що створюють небезпеку життєво важливим інтересам особистості, суспільства і держави в інформаційній сфері. Основні загрози інформаційній безпеці можна розділити на три групи:
■	 загрози впливу неякісної інформації (недостовірної, фальшивої, дезінформації) на особистість, суспільство, державу;
■	 загрози несанкціонованого і неправомірного впливу сторонніх осіб на інформацію і інформаційні ресурси (на виробництво інформації, інформаційні ресурси, на системи їхнього формування і використання);
■	 загрози інформаційним правам і свободам особистості (праву на виробництво, розповсюдження, пошук, одержання, передавання і використання інформації; праву на інтелектуальну власність на інформацію і речову власність на документовану інформацію; праву на особисту таємницю; праву на захист честі і достоїнства і т.ін.).
Фактори загроз за видовою ознакою поділяються на політичні, економічні та організаційно-технічні (рис. 2.2) [37].
Загрози інформаційній безпеці
information security threat
	
сукупність умов і факторів, що створюють небезпеку життєво важливим інтересам особистості, суспільства та держави в інформаційній сфері
Ієрархічна класифікація факторів загроз
Класифікація факторів загроз за видовою ознакою

Політичні фактори загроз інформаційній безпеці
Економічні фактори загроз інформаційній безпеці
Глобальні фактори загроз інформаційній безпеці
Регіональні фактори загроз інформаційній безпеці

  — 	

Організаційно-технічні фактори загроз інформаційній безпеці
Локальні фактори загроз інформаційній безпеці

Рис. 2.2. Класифікація загроз інформаційній безпеці
Під політичними факторами загроз інформаційній безпеці розуміють:
■	 зміни геополітичної обстановки внаслідок фундаментальних змін у різноманітних регіонах світу, зведення до мінімуму ймовірності світової ядерної війни;
■	 інформаційна експансія розвинених країн, які здійснюють глобальний моніторинг світових політичних, економічних, воєнних, екологічних та інших процесів, та розповсюджують інформацію з метою здобуття односторонніх переваг;
■	 становлення нової державності в пострадянських країнах на основі принципів демократії, законності, інформаційної відкритості;

■	 знищення колишньої командно-адміністративної системи державного управління, а також системи забезпечення безпеки;
■	 порушення інформаційних зв'язків унаслідок утворення на території колишнього СРСР нових держав;
■	 прагнення пострадянських країн до більш тісного співробітництва із закордонними країнами в процесі проведення реформ на основі максимальної відкритості сторін;
■	 низька загальна правова та інформаційна культура сторін.
Основними економічними факторами загроз безпеці інформації є:
■	 перехід на ринкові відносини в економіці, поява на ринку великої кількості вітчизняних та зарубіжних комерційних структур — виробників та споживачів інформації, засобів інформатизації та захисту інформації, включення інформаційної продукції в систему товарних відносин;
■	 критичний стан вітчизняних галузей промисловості, яка виробляє засоби інформатизації та захисту інформації;
■	 розширення кооперації із зарубіжними країнами в розвитку інформаційної інфраструктури.
Основними організаційно-технічними факторами загроз інформаційній безпеці є:
*	 недостатня нормативно-правова база у сфері інформаційних відносин, у тому числі в галузі забезпечення інформаційної безпеки;
*	 недостатнє регулювання державою процесів функціонування та розвитку ринку засобів інформатизації, інформаційних продуктів та послуг;
■	 широке використання у сфері державного управління та кредитно- фінансової сфери незахищених від витоку інформації імпортних технічних та програмних засобів для зберігання, обробки та передавання інформації;
■	 зростання обсягів інформації, яка передається відкритими каналами зв'язку;
■	 загострення криміногенної обстановки, зростання числа комп'ютерних злочинів, особливо в кредитно-фінансовій сфері.
Ієрархічна класифікація загроз інформаційній безпеці.
Глобальні фактори загроз інформаційній безпеці:
■	 недружня політика іноземних держав у галузі глобального інформаційного моніторингу, розповсюдження інформації, розповсюдження інформації та нових інформаційних технологій;
■	 діяльність іноземних розвідувальних та спеціальних служб;
■	 діяльність іноземних політичних та економічних структуру, спрямована проти інтересів держави;
*	 злочинні дії міжнародних груп, формувань та окремих осіб.
Регіональні фактори загроз інформаційній безпеці:
■	 використання інформаційної інфраструктури колишнього СРСР для передавання конфіденційної інформації;
■	 невідповідність інформаційного забезпечення державних та суспільних інститутів сучасним вимогам управління економічними, політичними та соціальними процесами;
■	 відставання від розвинених країн світу з темпів та масштабів розробки та впровадження нових інформаційних технологій;
■	 недопустимо високий рівень технологічної залежності держави від зарубіжних держав у зв'язку з широким використанням імпортних засобів обчислювальної техніки, систем телекомунікації, зв'язку та інформаційних технологій;
■	 розвиток зарубіжних технічних засобів розвідки, та промислового шпигунства, що дозволяє одержати несанкціонований доступ до конфіденційної інформації, у тому числі такої що складає державну таємницю;
■	 зростання злочинності в інформаційній сфері;
• використання старих методів та засобів захисту національних інформаційних мереж, широке розповсюдження комп’ютерних вірусів, призначених для ураження систем управління та зв'язку;
■	 відсутність ефективної системи забезпечення цілісності, незмінності та схоронності нетаємної інформації, у тому числі такої, що є інтелектуальною власністю.
Локальні фактори загроз інформаційній безпеці:
■	 перехоплення електронних випромінювань;
■	 застосування підслуховуючих пристроїв або закладок;
■	 дистанційне фотографування;
■	 розкрадання носіїв інформації та промислових відходів;
■	 копіювання носіїв інформації з подоланням заходів захисту;
■	 незаконне приєднання до апаратури та ліній зв'язку;
■	 упровадження та використання комп'ютерних вірусів і т.ін.
2.2.3.	Джерела загроз інформаційній безпеці
Виходячи з визначення загроз інформаційній безпеці, можна виділити декілька основних джерел загроз, які можуть торкатися інтересів особистос- іі, суспільства і держави.
Джерела загроз інформаційній безпеці особистості
Інтереси особистості, які необхідно охороняти в інформаційному суспільстві, полягають насамперед у реальному забезпеченні конституційних прав і свобод людини і громадянина на доступ до відкритої інформації, на ииміристання інформації в інтересах здійснення не забороненої законом діяльності, а також у захисту інформації, що забезпечує особисту безпеку, духовний та інтелектуальний розвиток.
Найбільш небезпечним джерелом загроз цим інтересам вважається суттєве розширення можливості маніпулювання свідомістю людини за рахунок формування навкруг неї індивідуального “віртуального інформаційного простору”, а також можливість використання технологій впливу на її психічну діяльність.
Важливою особливістю способу життя людини в інформаційному суспільстві є суттєве скорочення “інформаційних” відстаней (часу доступу до необхідної інформації), що веде до появи нових можливостей — як з формування особистості, та і з реалізації її потенціалу. Людство впритул підходить до рубежів, за якими інформаційна інфраструктура стає, по суті, основним джерелом інформації для людини, здійснює безпосередній вплив на її психічну діяльність, на формування її соціальної поведінки.
Проблема формування розумових потреб і мотивації соціальної поведінки поки не має загального вирішення навіть для індустріального суспільства і ще більше ускладнюється стосовно інформаційного суспільства. Вона є однією з найбільш складних у сучасній психологічній науці.
В цілому структура споживчо-мотиваційної сфери особистості утворюється базовими потребами, зумовленими його генотипом (у їжі, особистій безпеці, потреба у продовження роду, довголітті, а також потребами у спілкуванні з іншими людьми), похідними потребами, що формуються діючою системою виховання. Способи і форми задоволення цих потреб у значній мірі залежать від інформації і знань, що одержуються з навколишнього світу і, зокрема, надходять через інформаційну інфраструктуру. Спрямованість використання одержаної інформації і результати, що одержуються, визначаються, насамперед, особою людини та її духовним потенціалом.
Складність процедур, що реалізуються в сучасних технологіях доступу до необхідних інформаційних ресурсів, критично збільшують залежність окремої людини від інших людей, які здійснюють розробку інформаційних технологій, визначення алгоритмів пошуку необхідної інформації, її попередньої обробки, приведення до виду, зручного для сприйняття, доведення до споживача. По суті, ці люди формують для людини інформаційний фон його життя, визначають умови, в яких він живе і діє, вирішує свої життєві проблеми. Саме тому вважається виключно важливим забезпечити безпеку взаємодії людини з інформаційною структурою.
Іншим небезпечним джерелом загроз інтересам особистості є використання на шкоду її інтересам персональних даних, що нагромаджуються різноманітними структурами, в тому числі органами державної влади, а також розширення можливості прихованого збирання інформації, що складає його особисту і сімейну таємницю, відомості про її приватне життя.
Це зумовлено, у першу чергу, труднощами реалізації механізмів охорони цих відомостей, подальшими досягненнями у мікромініатюризації засобів прихованого збирання і передавання інформації.
Джерела загроз інформаційній безпеці суспільства
Інтереси суспільства, що вступило у стадію постіндустріального розвитку, полягають у захисті життєво важливих інтересів у цій сфері, забезпечення реалізації конституційних прав і свобод людини і громадянина в інтересах зміцнення демократії, досягнення і підтримування суспільної злагоди, підвищення творчої активності населення.
Одним із джерел загроз інтересам суспільства в інформаційній сфері є безперервне ускладнення інформаційних систем і мереж зв'язку критично важливих інфраструктур забезпечення життя суспільства.
Ці загрози можуть проявлятися і вигляді як навмисних, так і ненавмисних помилок, збоїв і відмов техніки і програмного забезпечення, шкідливого впливу зі сторони злочинних структур і кримінальних елементів. Об'єктами реалізації таких структур можуть виступати системи енергетичної, транспортної, трубопровідної і деяких інших інфраструктур.
Небезпечним джерелом загроз виступає можливість концентрації засобі« масової інформації (ЗМІ) в руках невеликої групи власників.
Ці загрози можуть проявлятися у вигляді маніпуляції суспільною думкою по відношенню до тих чи інших суспільно значимих подій, а також руйнування моральних устоїв суспільства шляхом нав'язування чужорідних цінностей.
Нарешті, небезпечним джерелом загроз є розширення масштабів вітчи- німної і міжнародної комп'ютерної злочинності.
Ці загрози можуть проявлятися у вигляді спроб здійснення шахрайських операції з використанням глобальних або вітчизняних інформаційно- ісмскомунікаційних систем, відмивання фінансових коштів, одержаних про- іиправним шляхом, одержання неправомірного доступу до фінансової, бан- кміської та іншої інформації, яка може бути використаною з корисливою ме гою.
Джерела загроз інформаційній безпеці держави
Інтереси держави в інформаційній сфері полягають у створенні умов пня гармонійного розвитку інформаційної інфраструктури держави, реалі- іііції конституційних прав і свобод людини і громадянина в інтересах зміцнення конституційного ладу, суверенітету і територіальної цілісності країни. встановлення політичної і соціальної стабільності, економічного процві- ілінія, безумовного виконання законів і підтримки міжнародного співробітництва на основі партнерства.
У першу чергу загрози інтересам держави також можуть проявлятися V вигляді отримання протиправного доступу до відомостей, що складають пгржавну таємницю, до іншої конфіденційної інформації, розкриття якої може нанести збитки державі.
Проте найбільш небезпечними джерелами загроз інтересам держави в інформаційному суспільстві може стати неконтрольоване розповсюдження інформаційної зброї та розгортання гонки озброєнь у цій галузі, спроби рімиічації концепції ведення інформаційних війн.
І Іоняття інформаційної зброї визначається як сукупність засобів, метопі» і технологій, що забезпечують можливість силового впливу на інформаційну сферу протилежної сторони з метою руйнування її інформаційної інфраструктури, системи управління державою, зниження духовного потенці- и ну суспільства.
Серед найбільш серйозних завдань, які можуть вирішуватися за допомогою сучасної інформаційної зброї, можна виділити наступні [70,79]:
■	 створення атмосфери бездуховності та аморальності, негативного відношення до культурної спадщини противника;
■	 маніпулювання суспільною свідомістю та політичною орієнтацією соціальних груп населення держави з метою створення політичної напруги та хаосу;
•	 дестабілізація політичних відносин між партіями, об'єднаннями та рухами з метою провокації конфліктів, розпалювання недовіри, загострення політичної боротьби, провокування репресій проти опозиції, провокація взаємного знищення;
■	 зниження інформаційного забезпечення влади та управління, інспірація помилкових управлінських рішень;
■	 дезінформація населення про роботу державних органів, підрив їхнього авторитету, дискредитація органів управління;
■	 провокування соціальних, політичних, національних і релігійних сутичок;
■	 ініціювання страйків, масових заворушень та інших акцій економічного протесту;
■	 ускладнення прийняття органами важливих рішень;
•	 підрив міжнародного авторитету держави, її співробітництва з іншими країнами;
■	 нанесення втрат життєво важливим інтересам держави в політичній, економічній, оборонній та інших сферах.
Руйнівний вплив інформаційної зброї в інформаційному суспільстві може бути більш потужним та ефективним, ніж це уявляється зараз. Це є особливо небезпечним в умовах існування майже монопольного положення компаній невеликої кількості країн на ринку інформаційних продуктів, оскільки це здатне спровокувати бажання використати наявну перевагу для досягнення тієї чи іншої політичної мети.
2.3.	Методи і засоби забезпечення інформаційної безпеки
2.3.1.	Основні принципи забезпечення інформаційної безпеки
Забезпечення інформаційної безпеки — це сукупність заходів, призначених для досягнення стану захищеності потреб особистостей, суспільства і держави в інформації [2, 23, 25, 39, 66].
Держава здійснює свої заходи через відповідні органи, а громадяни, суспільні організації і об'єднання, що мають відповідні повноваження, — у відповідності із законодавством. В основу забезпечення інформаційної безпеки держави повинні бути покладені наступні принципи:
■	 законність, дотримання балансу інтересів особистості, суспільства і держави;
■	 взаємна відповідальність суб'єктів забезпечення інформаційної безпеки;
■	 інтеграція систем національної і міжнародної безпеки.
Специфічними принципами забезпечення інформаційної безпеки є:
■	 превентивний характер проведення її заходів по відношенню до заходів інших видів безпеки;
• адекватна інформованість об'єктів безпеки, в тому числі і міжнародних.
Превентивність (лат. ргаеуепїіо від ргаеуепіо—- “попереджую”) зумо- »пена властивою людині послідовністю виконання операцій, що складає будь-яку елементарну дію. Усе починається з приймання (добування) інформації, а закінчується активною дією: реакцією на одержану інформацію. Оскільки це справедливо по відношенню до будь-якого виду діяльності, то можна стверджувати, що даний принцип є загальним, і його дія розповсю- ііжується на всі сфери безпеки особистості, суспільства та держави.
Адекватна інформованість об'єктів безпеки означає, що всі вони маки ь право володіти інформацією про явища і процеси, що їх цікавлять, яке обмежене тільки законодавчо з метою охорони особистої, сімейної, профе- і ійної, комерційної та державної таємниці, а також моралі.
Права та свободи суспільства в питаннях пошуку, володіння та розпо- кеюдження інформації повинні регулюватися законодавчими актами, які кидаються, щодо специфіки діяльності суспільних об'єднань та організацій ибо змісту інформації. Наприклад, адекватна інформованість суспільства про його матеріальні цінності досягається у сфері нормотворчості та правоті тосування законодавства про захист комерційної таємниці. Права та сво- Ооди суспільства в духовній сфері повинні захищати законодавчі акти, які визначають порядок освіти та функціонування освітніх, просвітницьких, иумьтурних, релігійних організацій, а також засобів масової інформації.
В основі прав і свобод держави у сфері її інформованості з питань світної політики, економіки, науки, ресурсів, екології, оборони і т.ін. лежать діючі норми та принципи міждержавного права. Головним слід вважати принцип рівної безпеки. Стосовно до інформаційної сфери можна говори- пі про його трансформацію в принцип адекватної інформованості держав цін ового співтовариства, який передбачає право кожної держави на інформаційну безпеку, забезпечення інформаційної безпеки усіх членів співтовариства в рівній мірі, врахування інтересів усіх сторін без будь-якої дискримінації, виключення односторонніх переваг, відмова від дій, що нано- иі 11, шкоду іншій державі.
Чаконодавча база, яка визначає перелік відомостей, що віднесені до державної таємниці, механізм та порядок її захисту повинні розроблювати- і м виходячи із наведеного принципу, а також багатосторонніх угод держав, нін входять до міжнародної системи інформаційної безпеки. Формування мі иінньої буде, очевидно, справою далекої перспективи, яка ознаменує со- ііпіп вищий рівень прояву довіри та зацікавленості держав світового співто- впріїства в забезпеченні виконання на практиці принципу адекватної інфор- мпішіюсті. Така система повинна стати підсистемою у системі колективної Ос «пеки.
( Ж1323
2.3.2.	 Система забезпечення інформаційної безпеки держави
Державна система забезпечення інформаційної безпеки країни
[government system of national information security] являє собою організаційне об'єднання державних органів, а також сил та засобів інформаційної безпеки, що виконують свої функції на основі закону під контролем і захистом судової влади. Державна система складає найважливішу ланку системи інформаційної безпеки особистості, суспільства і держави в правовій державі.
Основними завданнями такої системи є:
■	 виявлення і прогнозування дестабілізуючих факторів і інформаційних загроз життєво важливим інтересам особистості, суспільства та держави;
* здійснення комплексу оперативних і довготривалих заходів з їхнього попередження і усунення;
■	 створення і підтримання в готовності сил та засобів забезпечення інформаційної безпеки.
Органи (служби) інформаційної безпеки можуть створюватися (на законодавчих засадах) і в недержавних структурах для захисту своїх потреб в забезпеченні необхідною інформацією. Дані органи на основі укладення відповідних угод можуть бути приєднані до єдиної державної системи інформаційної безпеки.
На теперішній час окремі елементи системи інформаційної безпеки створені та функціонують (органи зовнішньої розвідки, інформаційні служби різноманітних міністерств, система технічного та криптографічного захисту інформації держави і т.ін.). Проте для їхнього функціонування ще недостатня правова база. Зміст діяльності органів інформаційної безпеки також ще не в повній мірі відповідає покладеним на них завданням. Це пояснюється в першу чергу недостатнім опрацюванням питань, що стосуються форм і способів забезпечення інформаційної безпеки.
2.3.3.	 Основні форми і способи забезпечення інформаційної безпеки держави
Форми і способи забезпечення інформаційної безпеки утворюють власне інструмент, з допомогою якого сили інформаційної безпеки вирішують весь комплекс завдань із захисту життєво важливих інтересів особистості, суспільства та держави. Тому необхідне чітке юридичне оформлення при розробці нормативних актів, які регулюють діяльність органів інформаційної безпеки.
Найважливіша вимога до обгрунтування способів, форм і механізмів їхньої реалізації полягає в абсолютному верховенстві права у будь-якій, втому числі і політичній діяльності. У свою чергу, кожний суб'єкт інформаційного процесу повинен мати відповідну правову свідомість, бути законослухняним, добре уявляти наслідки свої дій для інших суб'єктів та міру відповідальності на випадок порушення їхніх життєво важливих інтересів. Це є принциповим, оскільки застосування тих чи інших форм і способів залежить від того, чи є інформаційні загрози наслідком ненавмисних або навмисних дій суб'єктів інформаційного процесу. У першому випадку забезпечення інформаційної безпеки здійснюється відповідно у формах інформаційного патронату та інформаційної кооперації, у другому— у формі інформаційного протиборства (рис. 2.3).
Форми забезпечення інформаційної безпеки держави
Інформаційний патронат
information patronage
забезпечення інформаційної безпеки фізичних та юридичних осіб з боку держави
	
Інформаційна кооперація
information co-operation
забезпечення інформаційної безпеки між рівноправними суб’єктами інформаційного процесу
Інформаційне протиборство
information confrontation
- забезпечення інформаційної безпеки при здійсненні навмисних деструктивних дій суб'єктів інформаційного процесу
Рис. 2.3. Основні форми забезпечення інформаційної безпеки держави
Інформаційний патронат [information patronage] (лат. patronatys від pntronys — “захисник”) — форма забезпечення інформаційної безпеки фізичних і юридичних осіб з боку держави. Він припускає забезпечення органів управління системи інформаційної безпеки держави відомостями про деста- Оіпізуючі фактори і загрози стану інформованості фізичних і юридичних осіб (інформаційне забезпечення інформаційної безпеки) і власне захист миттєво важливих інтересів цих осіб від інформаційних загроз або, як ще кажуть, — інформаційний захист.
При цьому інформаційне забезпечення інформаційної безпеки [іп- lormation support of information security] включає збирання (добування) ві- домостей про дестабілізуючі фактори та інформаційні загрози, їхню обробку, обмін інформацією між органами керування і силами та засобами системи інформаційної безпеки. Його основу складає збирання (добування) необ- кілних відомостей, здійснюване в процесі розвідувальної, контррозвідува- ді.ної, оперативно-розшукової і оперативно-інформаційної діяльності.
Інформаційний захист [infosecurity] досягається шляхом внесення в порядку законодавчої ініціативи законопроектів, здійснення судового захи- і іу, проведення оперативних заходів силами і засобами інформаційної без-
Інформаційна кооперація [information co-operation] (лат. cooperatio, uni roopero — “співробітничаю”) — форма забезпечення інформаційної без- ім ки між рівноправними суб'єктами інформаційного процесу (фізичними, юридичними, міжнародними), який включає сукупність їхніх взаємоузго- джених дій, спрямованих на одержання відомостей про дестабілізуючі фактори, дестабілізуючі і інформаційні загрози та захист від них доступними законними способами і засобами.
Для конкретної особистості такими способами і засобами можуть бути:
*	 судовий захист прав і свобод у використанні інформації;
*	 адміністративний захист її життєво важливих інтересів у інформо- ваності з боку територіальних або відомчих органів інформаційної безпеки;
■ автономний захист своїх прав і свобод в основному із застосуванням технічних засобів захисту, особистої, сімейної і професійної таємниці.
Це ж характерно і для суспільних об'єднань, організацій (підприємств). Разом із тим, при наявності у них власних органів інформаційної безпеки, їхні можливості у сфері автономного захисту суттєво розширюються.
Розділ З
ОСНОВИ ІНФОРМАЦІЙНОГО ПРОТИБОРСТВА
3.1. Основні поняття інформаційного протиборства
3.1.1.	 Визначення поняття “інформаційне протиборство ”
Для розв'язання соціальних конфліктів різного масштабу останнім часом усе частіше використовується інформаційна сфера, яка породжує таке явище як інформаційне протиборство [information confrontation], яке характеризується, з однієї сторони, впливом на системи добування, обробка, розповсюдження та зберігання інформації противника, а з іншої— застосуванням заходів захисту своїх подібних систем від деструктивного та керуючого впливу.
Інформаційна сфера [information environment] (від грец. слраіра.— “куля”) — це сфера діяльності суб'єктів, пов'язана із створенням, перетворенням і споживанням інформації. Інформаційна сфера умовно поділяється на три основні предметні частини (рис. 3.1):
■	 створення і розповсюдження вихідної та похідної інформації;
■	 формування інформаційних ресурсів, підготовки інформаційних продуктів, надання інформаційних послуг;
■	 споживання інформації;
ні дві забезпечувальні предметні частини:
■	 створення і застосування інформаційних систем, інформаційних технологій і засобів їхнього забезпечення;
■	 створення і застосування засобів і механізмів інформаційної безпеки.
Інформаційне протиборство здійснюється між різноманітними видами соціальних суб'єктів (особистостей, суспільств, держав, наднаціональних уінорень), проте цілий ряд таких конфліктних взаємодій має певні відносно 11 ійкі ознаки, які у їхній сукупності утворюють окремі форми (рис. 3.2) — інформаційна війна, інформаційний тероризм, інформаційна злочинність |70,21].
3.1.2.	 Інформаційна війна
Про ведення інформаційної війни можна говорити лише у тому випадку. коли здійснюється комплексний вплив на інформаційну сферу противник. і який має за мету створення умов для ведення бойових дій (інформа

ційна боротьба) або виступає як самостійний фактор, який змушує конфронтуючу державу (а не окремі державні органи) відмовитися від намічених політичних, економічних та інших цілей.

Формування інформаційних ресурсів, підготовка інформаційних продуктів, надання інформаційних послуг
Створення та розповсюдження вихідної та похідної інформації

Створення і застосування засобів і механізмів інформаційної безпеки
Створення і застосування інформаційних систем, інформаційних технологій і засобів їх забезпечення
Рис: 3.1. Характеристика інформаційної сфери ІНФОРМАЦІЙНЕ ПРОТИБОРСТВО
	 information confrontation		
v , _У
вплив на системи добування, оброблення, розповсюдження і зберігання інформації противника та застосування заходів захисту своїх подібних систем від деструктивного та керуючого впливу

Інформаційна війна
information warfare		

Інформаційна злочинність
information crime

Інформаційний тероризм
information terrorism		
, .	

Забезпечення інформаційної безпеки
information security support

Рис. 3.2. Основні форми інформаційного протиборства
Інформаційна війна припускає використання широкого спектру сил та засобів, що здійснюють взаємопов'язані заходи зі здійснення впливу на противника, причому такий вплив, як правило, є деструктивним по відношенню до його інформаційної сфери та суб'єктивного світу.
Серед основних засобів, що застосовуються в процесі інформаційної війни, можна відзначити інформаційно-психологічні та інформаційно- комп'ютерні впливи, а також радіоелектронну боротьбу. Крім того, обов'яз-
копо передбачаються заходи захисту власної інформаційної сфери від поді- (ніих впливів.
Інформаційно-психологічним називається прямий або опосередкований вплив на системи прийняття управлінських рішень суб'єкта (особистос- іі, суспільства, держави) шляхом змінювання його психічного стану, світоглядних установок, системи знань про навколишній світ і т.ін. Прийоми, що шікористовуються при цьому, засновуються на тому, що поведінка соціальною суб'єкта у повній мірі залежить від інформації, що є з'єднувальною іішікою між ним та навколишнім світом.
До інформаційно-комп'ютерного впливу відноситься здійснення управлінського та деструктивного впливу на автоматизовані інформаційні системи. Засоби, що використовуються при цьому, являють собою спеціально написані програми та апаратно-програмні комплекси, що безпосередньо мають вказані функції або створюють умови для такого впливу. Такі засоби, як правило, позначаються терміном “інформаційна зброя”.
Радіоелектронна боротьба призначена для запобігання розповсюдження інформації в різноманітних середовищах шляхом створення відпо- шдних завад, а також для виведення з ладу автоматизованих інформаційних га комунікаційних систем. Причому відмінність від попереднього виду виливу в тому, що деструктивний вплив на автоматизовані системи здійснюється з використанням фізичних, а не логічних методів.
3.1.3.	Інформаційний тероризм
Тероризм [terrorism] (франц. terrorisme від terreur, з лат. terror — “страх, жах”)— загроза або використання насильства в політичних цілях окремими особами або групами, які можуть діяти як на стороні, так і проти існуючого уряду, коли такі дії спрямовані на те, щоб уплинути на більше число людей, ніж безпосередні жертви. Об'єктом тероризму є не ті, хто став жертвою, а ті, хто залишився живими. Його мета — не убивство, а залякування і деморалізація живих, тобто, жертви— це інструмент, а убивство — метод.
На відміну від війни, для тероризму характерна початкова нерівність конфронтуючих сторін, що обумовлює прагнення більш слабкої сторони завіяти ті методи і способи, які наносять найбільші збитки противникові при витраті мінімуму своїх сил і засобів, а також здійснюють сильний психологічний вплив. Дана сторона намагається розширити межі конфлікту, залучити в нього нові соціальні групи та інститути, що мають свої цілі й світоглядні установки, щоб звести нанівець переваги більш сильної сторони. При цьому закриваються очі на те, що шкода найчастіше наноситься особистостям і групам, що не беруть участі та не бажають брати участі у конфлікті.
Інформаційна сфера надає для цього великі можливості. З її допомогою можна розповсюджувати ідеї тероризму, залучати до своєї діяльності нових членів, здійснювати інформаційно-психологічні впливи на широкі маси людей. З іншої сторони, розвиток та впровадження в усі сфери суспільної діяльності нових технологій добування, передавання, обробка та зберігання інформації створюють умови для здійснення з їхньою допомогою актів тероризму.
Під інформаційним тероризмом (кібертероризмом) звичайно розуміють дії окремих особистостей або їхніх груп із дезорганізації роботи автоматизованих інформаційних систем і мереж зв'язку, які створюють небезпеку загибелі людей, спричинення значних майнових збитків або настання інших суспільно небезпечних наслідків, якщо вони здійснюються з метою порушення суспільної безпеки, залякування населення або здійснення впливу на прийняття рішень органами влади, а також загроза здійснення вказаних дій у тих же цілях. До кібертероризму відносять також деструктивні дії по відношенню до інформаційних систем, які створюють умови для здійснення актів тероризму.
Часто ставиться питання про можливість здійснення інформаційної диверсії, яка за об'єктивними ознаками схожа на тероризм, проте має за мету підрив економічної безпеки та обороноздатності держави.
Під поняття кібертероризму підпадає також суспільно-небезпечна діяльність з використанням інформаційно-психологічного елементу. Таким чином, при здійсненні актів інформаційного тероризму можуть використовуватися як інформаційно-комп'ютерні та радіоелектронні (для пошкодження та виведення з ладу інформаційних систем та мереж зв'язку), так і інформаційно-психологічні методи впливу.
3.1.4.	 Інформаційна злочинність
Питання про злочинність в інформаційній сфері також має кримінально-правовий характер, оскільки будь-який злочин — це суспільно- небезпечне діяння, заборонене кримінальним законом під загрозою покарання. У той же час злочин— це спосіб розв'язання певного соціального конфлікту, що полягає у здійсненні впливу на опонента. Необхідно відзначити, що питання віднесення діянь до розряду злочинних залежить від національного законодавства, тому підходи до нього в різних державах можуть суттєво відрізнятися.
Інформаційні злочини можуть здійснюватися як із використанням інформаційно-комп'ютерних, так і інформаційно-психологічних методів впливу. Так, прикладом інформаційно-психологічних злочинів можна назвати наклеп та образу.
Перелічені вище форми інформаційного протиборства (інформаційні війни, кібертероризм. інформаційна злочинність тісно пов'язані та переплетені між собою. Так, телекомунікаційна атака на закордонні інформаційні ресурси в різних контекстах може розглядатись і як акція інформаційної війни, і як злочин у сфері комп'ютерної інформації, неправомірний доступ до комп'ютерної інформації, яка охороняється законом, що є діянням, що вимагає кримінального покарання, може у той же час здійснюватися з метою створення умов для здійснення актів тероризму. А взаємозв'язок міждержавних конфліктів і терористичних дій у сучасних умовах є очевидним.
3.1.5.	 Інформаційне протиборство як форма забезпечення інформаційної безпеки
У зв'язку з усе більш активним використанням інформаційної сфери для розв'язання соціальних конфліктів останнім часом стає все більш актуа- иьною і друга мета інформаційного протиборства— забезпечення інформаційної безпеки. Заходи, що приймаються для забезпечення інформаційної безпеки, повинні бути адекватними наявним і прогнозованим загрозам, причому вони можуть бути як активними, так і пасивними.
Пасивне забезпечення інформаційної безпеки передбачає реагування на вже наявні загрози, воно спрямоване на безпосередню протидію акціям, що є деструктивними по відношенню до соціальної системи. З цією метою створюється певна система захисту, яка складається з ряду адміністративно- режимних, правових, фізичних, апаратно-технічних, програмних та інших заходів, які утворюють якби безперервну оболонку навкруги системи, що підлягає захисту. Міцність такої оболонки визначається міцністю найбільш слабкої її ланки.
На відміну від пасивного, активне забезпечення інформаційної безпеки спрямоване на завчасне виявлення та попередження загроз. Це може досягатися шляхом проведення заходів, спрямованих на з'ясування планів, цілей, сил та засобів конфронтуючої соціальної системи, а також на протонно деструктивним акціям на етапі їхньої підготовки.
3.2. Основні поняття інформаційної війни
3.2.1.	Визначення інформаційної війни
Інформаційна війна [information warfare] розглядається як комплекс ідходів і операцій, спрямованих на забезпечення інформаційної переваги по підношенню до потенційного або реального противника [9,24,65, 71, 72,74].
Під інформаційною перевагою [information advantage] розуміють си- іуацію, що надає можливість змінити уявлення противника про дійсну об- і шновку і позбавити його здатності прогнозувати подальші події та вплива- іи на них. Основою здобуття інформаційної переваги є більш швидке одержання і використання оперативної інформації, ніж це може зробити противник.
Інформаційна війна ведеться не тільки у фізичному просторі, де знахо- лигься фізичні інформаційні системи і засоби, але і у деякій віртуальній зоні Іінртуальному або кібернетичному просторі). Інформаційна війна розширює простір ведення війн, який раніше обмежувався великими висотами в атмо- і фері (стратосфері) і великими глибинами у Світовому океані.
До особливостей інформаційної війни відноситься те, що вона ведеться ні» під час фактичних бойових дій, так і у мирний час і у кризових ситуаціях Пп офіційного оголошення. Початок інформаційної неможливо визначити однозначно. В інформаційній війні відсутня лінія фронту; проведення про- інііпиком операцій інформаційної війни практично неможливо виявити, а икщо факти проведення таких операцій виявляються, то вони залишаються инонімними.
будь-які міжнародні юридичні і моральні норми ведення інформаційної пійнн відсутні. Та чи інша країна може стати об'єктом інформаційної дії, не нішочи про це. Невисока вартість технічних засобів, які можуть бути вико- |ин і дні у інформаційній війні, суттєво розширюють коло можливих її учас- йиків. Ними можуть бути окремі країни та їхні органи розвідки, злочинні, терористичні і наркобізнесові угруповання, комерційні фірми і навіть особи, які діють без злочинних намірів.
3.2.2.	 Концепція інформаційної війни
Концепція інформаційної війни [information warfare conception] — це система поглядів на інформаційну війну та шляхи її ведення. За останніми оцінками, концепція інформаційної війни повинна передбачати:
■	 заглушення (у воєнний час) елементів інфраструктури державного і воєнного управління (ураження центрів командування і управління);
■	 електромагнітний вплив на елементи інформаційних і телекомунікаційних систем (радіоелектронна боротьба [3, 61]);
■	 одержання розвідувальної інформації шляхом перехоплення і декодування (дешифрування) інформаційних потоків, що передаються каналами зв'язку, а також побічним випромінюванням і за рахунок спеціально впроваджених у приміщення технічних засобів і електронних пристроїв перехоплення інформації (радіоелектронна розвідка) [4];
■	 здійснення несанкціонованого доступу до інформаційних ресурсів (шляхом використання програмно-апаратних засобів зламу систем захисту інформаційних і телекомунікаційних мереж противника) із наступним їхнім спотворенням, знищенням або викраденням чи порушенням нормального функціонування цих систем (так звана “ха- керна війна”);
■	 формування і масове розповсюдження інформаційними каналами противника або глобальними мережами інформаційної взаємодії дезінформації або тенденційної інформації для впливу на оцінки, наміри і орієнтацію населення і осіб, що приймають рішення (психологічна війна [46]);
■	 одержання необхідної інформації шляхом перехоплення і обробки відкритої інформації, що передається незахищеними каналами зв'язку або циркулює в інформаційних системах, а також опублікованої у засобах масової інформації.
3.2.3.	 Органи інформаційної війни
Органи інформаційної війни — це органи керування інформаційною війною та люди (фахівці, офіцери, підрозділи) для її ведення. До органів інформаційної війни можуть відноситись:
■	 органи планування й координації з питань інформаційної війни, які здійснюють розробку системи планування діяльності з усіх питань, що пов'язані з інформаційною війною;
■	 органи стратегічного рівня з відслідковування ознак початку інформаційної війни, які займаються збиранням і аналізом розвідувальної інформації, визначенням ознак початку інформаційних атак (акцій);
■	 органи проведення операцій із захисту від інформаційної зброї, які здійснюють попередження про інформаційні атаки тактичного рівня і займаються ліквідацією наслідків інформаційного нападу;
■	 підрозділи розробки конструкцій та архітектури автоматизованих систем керування (АСК), що здійснюють розробку єдиної архітектури й технічних стандартів у галузі засобів і систем захисту від інформаційної зброї;
■	 групи незалежних експертів, що здійснюють аналіз уразливості АСК, у тому числі через здійснення експериментальних атак на АСК та їхні окремі елементи.
3.3.	Основні форми інформаційної війни
3.3.1.	 Визначення форм інформаційної війни
Усі форми інформаційної війни зводяться до впливу на інформаційну інфраструктуру противника, його інформаційні системи та інформаційні ресурси із проведенням будь-яких дій, що мають за мету спотворення інформації, що він одержує, позбавлення його можливостей одержання нової інформації або фізичне знищення його інформаційних засобів, а також до захисту інформації власних збройних сил від аналогічних дій противника.
Спеціалісти пропонують ведення інформаційної війни на державному пі воєнному рівнях (рис. 3.3).
Якщо в мирний час метою інформаційної війни на державному рівні є і чилення воєнно-політичного керівництва противника до прийняття вигідних для протилежної сторони рішень, то у воєнний час— повне паралізування інформаційної інфраструктури противника при забезпеченні стійкого функціонування своєї. У цьому випадку на державному рівні основне займання інформаційної війни полягає в забезпеченні гарантованої безпеки та і піїкості національної інформаційної інфраструктури держави, намаганні вивіювання інформаційної переваги над противником.
3.3.2.	 Основні форми інформаційної війни на державному рівні
На державному рівні інформаційна війна ведеться з використанням noil пічних, дипломатичних, економічних, інформаційно-психологічних, інформаційно-технічних і воєнних способів.
Основною формою інформаційної війни на державному рівні є спеціальна інформаційна операція, яка може носити одночасно і наступальний, і оборонний характер, відповідає передбаченій мірі ризику та очікуваному іінісіщійному ефекту, спрямована на забезпечення національних інтересів і ниціональної безпеки держави. Операції даного типу можуть проводитися   і будь-яких держав, у тому числі й тих, що не є потенційними противник.ІМИ. Визначення мети операції, завдань, часу та місця проведення по- іргбує безпосереднього затвердження воєнно-політичним керівництвом іірржани.
Інформаційна війна
information warfare
■ комплекс заходів і операцій, спрямованих на забезпечення інформаційної переваги по відношенню до потенційного або реального противника
■ схилити воєнно-політичне керівництво противника до прийняття вигідних для протилежної сторони рішень > забезпечити гарантовану безпеку та стійкість національної інформаційної інфраструктури
• позбавити противника надійної системи управління та примусити його реагувати на обстановку, що склалася, бажаним для командування чином ■ забезпечити високу стійкість, безперервність та оперативність управління своїми військами (силами)
■ ■■

- :

 .

Сили та засоби інформаційної війни

■	 ПОЛІТИЧНІ
> дипломатичні
■	 економічні
■	 інформаційно-психологічні • інформаційно-технічні
■	 воєнні та спеціальні
•	 радіоелектронної віини
•	 воєнної дезінформації ■ оперативної безпеки
•	 психологічної війни
•	 комп'ютерної атаки та захисту мереж ЕОМ
•	 фізичного знищення

І
Форми інформаційної війни
Спеціальні інформаційні		Наступальні		Оборонні інформаційні	
операції		інформаційні операції		операції	
-      ,—_	

Рис. 3.3. Рівні та форми інформаційної війни
Для погодження запланованих дій і заходів у галузі інформаційного протиборства при керівництві державою створюють спеціальний міжвідомчий орган із забезпечення інформаційної безпеки та об'єднаний центр інформаційних операцій. їхніми завданнями є:
■	 розробка єдиної національної стратегії ведення інформаційної війни;
■	 організація цілеспрямованого інформаційно-психологічного впливу на воєнно-політичне керівництво союзних держав та держав, що є потенційними противниками;
■	 координація дій усі органів, сил та засобів, що беруть участь у інформаційній війні;
■	 організація та проведення спеціальної інформаційної операції.

3.3.3.	Основні форми інформаційної війни на воєнному рівні
На воєнному рівні інформаційна війна планується вестись всебічно забезпеченими силами та засобами, що виділяються для боротьби з силами бойового управління противника. Метою даної боротьби є “обезглавлення” противника, позбавлення його надійної системи управління, захоплення ініціативи та примус противника реагувати на обстановку, що склалася, бажаним для командування чином при забезпеченні високої стійкості, безперервності та оперативності функціонування своїх систем управління військами (силами).
Інформаційна війна на воєнному рівні ведеться на основі використання інформаційно насичених засобів розвідки, зв'язку, автоматизації, радіоелектронної та психологічної війни, високоточної зброї та звичайних засобів ураження, а також із застосуванням спеціально створеної інформаційної зброї, проведення комп'ютерних атак та захисту своїх комп'ютерних мереж.
Для ведення інформаційної війни у збройних силах створюються спеціальні бойові формування та органи управління ними в операції. Цим формуванням приписується виконання наступних функцій:
• підготовка і забезпечення планування інформаційних дій, координація зусиль у ході інформаційної операції;
■	 здійснення доступу до інформації противника та досягнення контролю над нею;
■	 використання у випадку необхідності інформаційної зброї, участь в операціях із введення воєнно-політичного керівництва в оману;
■	 придушення або дезорганізація частини інформаційної інфраструктури противника з одночасним надійним захистом аналогічної структури своїх збройних сил та держави.
Основними формами інформаційної війни на воєнному рівні (ведення боротьби із системами бойового управління противника) є наступальні та оборонні інформаційні операції.
Наступальна інформаційна операція має за мету завоювання інформаційної переваги над противником. У цій операції головні зусилля спрямовуються на дезорганізацію його систем управління військами і зброєю, а частина сил та засобів забезпечують стійкість власного управління. При цьому всі заходи, які проводяться в межах інформаційної боротьби, повинні забезпечувати сприятливі умови для бойових дій своїх військ (сил).
Оборонна інформаційна операція проводиться в умовах великої інформаційної переваги противника і має за мету зниження цієї переваги. II такій операції головні зусилля сил і засобів спрямовуються на забезпечення інформаційної безпеки органів управління об'єднань і з'єднань, на за- чист інформації у системах керування. Частина сил і засобів спрямовуються о« дезорганізацію управління військами і зброєю противника.
Інформаційні операції повинні проводитися в умовах комплексного, погодженого у часі синергетичного використання сил та засобів, які залучаються для боротьби із системами бойового управління противника: радіо- піектронної війни, воєнної дезінформації, оперативної безпеки, психологічної війни, комп'ютерної атаки та захисту мереж ЕОМ та фізичного знищення. Наступальні та оборонні операції можуть вестися одночасно або послідовно як у мирний, так і у воєнний час.
По контексту оперативна безпека [operation security] являє собою не бажаний стан, а комплекс заходів із виявлення критичної інформації, проведення аналізу дій своїх збройних сил із метою:
* виявлення демаскуючих ознак своїх військ (сил) і критичних елементів інформації, яка могла стати відомою противникові;
■	 вибір заходів, які зменшують уразливість своїх збройних сил та збройних сил союзників;
■	 протидія усім видам розвідки противника.
Окрім цього оперативна безпека включає в себе:
■	інформаційну безпеку;
■	безпеку систем управління, зв'язку та автоматизації;
■	безпеку об'єктів і бойової техніки;
■	фізичну безпеку особового складу.
В інтерпретації збройних сил США оперативна безпека, з однієї сторони, набагато ширше аналогічного російського терміну “оперативне маскування”, а з іншої сторони, не включає в себе деякі компоненти “оперативного маскування”.
Радіоелектронна війна [electronic warfare] включає комплекс заходів із застосуванням засобів електромагнітного випромінювання, спрямованих на зменшення ефективності або запобігання застосування противником електромагнітного спектру, а також на забезпечення ефективного використання електромагнітного спектру своїми військами [76].
Інтерпретація терміну “радіоелектронна війна” набагато ширше аналогічного терміну “радіоелектронна боротьба”, оскільки вона включає в себе, окрім впливу на радіоелектронні засоби (РЕЗ), їхній захист та забезпечення, а також вплив на бойову техніку, системи озброєння, об'єкти та особовий склад та їхній захист.
Радіоелектронна війна є основоположним елементом впливу як на системи управління противника в оперативній і тактичній ланках, так і у цілому на інформаційну інфраструктуру противника. Вона включає три основних елементи:
■	 радіоелектронне забезпечення;
■	 радіоелектронна атака;
■	 боротьба з електронною протидією або радіоелектронна контрпро- тидія.
Радіоелектронне забезпечення [electronic support] передбачає проведення заходів пошуку, перехоплення випромінювання в електромагнітному спектрі та визначення місцеположення джерел випромінювання для оцінки ступеню можливої загрози і прийняття рішення командирами усіх рангів, а також виконання додаткових функцій, таких як ухилення від загрози з боку противника і високоточний цілевказ системам озброєння.
Радіоелектронна атака [electronic attack] передбачає активний вплив на радіоелектронні засоби противника.
За видом впливу атаки поділяється на два компоненти:
■	 неруйнівні впливи, які включають електронне придушення і електронну дезінформацію;
■	 руйнівні впливи на основі застосування протирадіолокаційних ракет, зброї спрямованої енергії (лазерної, надвисокочастотної) і т.ін.
Радіоелектронна контрпротидія [electronic protection] являє собою сукупність заходів, спрямованих на підвищення живучості і зменшення втрат своїх сил і засобів від впливу керованої зброї і засобів радіоелектронної протидії противника.
3.3.4.	Необхідні умови для досягнення інформаційної переваги
Інформаційна перевага є одним із центральних понять у сфері інформаційного протиборства. Воно являє собою здатність складної саморегулюючої системи управління та інформаційного забезпечення держави або воєнного відомства забезпечити стійкий безперервний процес своєчасного одержання достовірної інформації та доведення її до відповідних споживачів при одночасному отриманні можливості використання у своїх інтересах мкої ж системи ймовірного противника або пониження ефективності роботи (виведення з ладу) останньої. При цьому під саморегулюючою системою розуміють особовий склад та компоненти збирання, обробки, аналізу, кореляції, зберігання в пам'яті ЕОМ, відображення на дисплеях, запису на магнітних та інших носіях інформації, систематичного своєчасного оновлення та уточнення, розподілу за мірою пріоритетності, передавання інформації шоживачам та здійснення іншого впливу на інформацію.
На думку командування збройних сил США, щоб створити необхідні умови для досягнення інформаційної переваги над противником, необхідно вирішити п'ять взаємозалежних завдань.
По-перше, створити та ефективно використовувати інтегровану автоматизовану систему управління, зв'язку, розвідки та спостереження (C4ISR), що повинно значно підвищити фундаментальні можливості вирішення на- I гупних завдань.
Друге завдання — це забезпечення примусового циркулярного дове- /іспня до виконавців важливої інформації в реальному масштабі часу та ви- нобування конкретної інформації за запитами виконавців із баз даних вищих командних інстанцій (завдання User Pull/Producer Push).
Т ретє завдання спрямоване на вирішення питань адекватного співробі- іннцтва у розподілі інформації (Distributed Collaboration), тобто на забезпе- чсння командного складу штабів і військ (сил) за погодженою домовленістю необхідними засобами сполучення, приймання та розподілу інформації, що охоплює широкий діапазон документів.
Після вирішення четвертого завдання збройні сили одержать можли- ність спільного та взаємно узгодженого, єдиного сприйняття та відображенні! різноманітними командними інстанціями реальної оперативної (бойової) пі радіоелектронної обстановки (Consistent Situation Perception), що дозволить полегшити своєчасне прийняття оперативних рішень, адекватних реа- III.ній обстановці, організацію та підтримання взаємодії у ході операції.

Вирішення п'ятого завдання, що полягає у можливості повномас- штабного використання системи С4І8Я в інтересах радіоелектронної війни зокрема, та усіх сил і засобів боротьби з системами бойового управління противника в цілому, повинне дати можливість досягнення інформаційної переваги при проведенні інформаційних операцій за рахунок побудови та функціонування автоматизованих складних саморегулюючих систем (С4ІЕ\У, С4І2 та ін.).
3.4.	Інформаційна зброя в інформаційній війні
3.4.1.	Визначення, особливості та сфера застосування інформаційної зброї
До інформаційної зброї відноситься широкий клас засобів і способів інформаційного впливу на противника: від дезінформації і пропаганди до засобів радіоелектронної боротьби (рис. 3.4) [20, 79].
ІНФОРМАЦІЙНА зброя
information weapon '
- засоби та способи інформаційного впливу на противника
Сфера застосування
Інформаційна зброя загального застосування

1 галузь державного управління ■ воєнна галузь 1 економічна галузь 1 банківська галузь 1 соціальна галузь 1 свідомість та психіка людини
>	 засоби ураження інформаційних комп'ютерних систем
>	 засоби ураження людей та їхньої психіки
Інформаційна зброя | воєнного застосування І

Об’єкти застосування
’ комп'ютерні та телекомунікаційні системи державних органів ■ воєнна інформаційна інфраструктура, яка виконує завдання управління військами та засобами збирання та оброблення інформації 1 інформаційні та управлінські структури банків, транспортних та промислових підприємств
1 засоби масової інформації (у першу чергу електронні)
■засоби ураження звичайними та високоточними боєприпасами
■	 засоби радіопридушення
■	 засоби створення завад імітації
■	 засоби силової радіоелектронної боротьби
■	 засоби електромагнітного та іонізуючого випромінювань
■	 засоби порушення властивостей розповсюдження радіохвиль
■	 засоби спеціального впливу на ЕОМ
■	 засоби генерації природної мови людини

Рис. 3.4. Застосування інформаційної зброї
Інформаційну зброю від звичайних засобів ураження відрізняє:
■ скритність — можливість досягнення мети без видимої підготовки та оголошення війни;
■	 ураження високоточними боєприпасами нового покоління — інтелектуальними боєприпасами із самостійним пошуком цілі та самонаведенням на її уразливі елементи;
■	 радіопридушення засобів зв'язку маскувальними завадами;
■	 створення завад імітації, які ускладнюють входження у зв'язок, синхронізацію в каналах передавання даних, що ініціюють функції пе- резапиту та дублювання повідомлень;
■	 придушення за допомогою засобів силової радіоелектронної боротьби (за допомогою потужного електромагнітного випромінювання, яке створює завади за рахунок паразитних каналів прийому);
■	 виведення з ладу радіоелектронних компонентів за рахунок впливу великих рівнів електромагнітних або іонізуючих випромінювань;
■	 силовий вплив імпульсом високої напруги через мережі живлення;
■	 порушення властивостей середовища розповсюдження радіохвиль (наприклад, зрив короткохвильового радіозв'язку шляхом модифікації параметрів іоносфери);
■	 за допомогою спеціальних методів впливу на ЕОМ систем зв'язку;
■	 засоби генерації природної мови конкретної людини.
3.4.3. Інформаційна зброя воєнного та невоєнного застосування
Особливу небезпеку інформаційна зброя представляє сьогодні для інформаційних комп'ютерних систем органів державної влади, управління військами та зброєю, фінансами та банками, економікою держави, а також для людей при інформаційно-психологічному впливі на них з метою зміни та управління їхньою індивідуальною та колективною поведінкою.
При цьому за своєю результативністю інформаційна зброя прирівнюється до зброї масового ураження.
До інформаційної зброї, застосування якої можливе як у воєнний, так і у мирний час, можуть бути віднесені засоби ураження інформаційних комп'ютерних систем та засоби ураження людей (їхньої психіки).
Засоби ураження комп'ютерних інформаційних систем
Засоби ураження інформаційних комп’ютерних систем являють собою сукупність спеціально організованої інформації та інформаційних технологій, яка дозволяє цілеспрямовано змінювати (знищувати, спотворювати), копіювати, блокувати інформацію, долати системи захисту, обмежувати допуск законних користувачів, здійснювати дезінформацію, порушувати функціонування носіїв інформації, дезорганізовувати роботу технічних засобів комп’ютерних систем та інформаційно-обчислювальних мереж, що застосовується в ході інформаційної війни (боротьби) для досягнення поставлених цілей (рис. 3.5).
За метою використання така інформаційна зброя поділяється на інформаційну зброю атаки та інформаційну зброю забезпечення.

Засоби ураження інформаційних  комп’ютерних систем
- сукупність спеціально організованої інформації та Інформаційних технологій, яка дозволяє цілеспрямовано змінювати, копіювати, блокувати інформацію, долати системи захисту, обмежувати доступ законних користувачів, дезорганізовувати роботу технічних засобів ЮМ, що застосовується в ході інформаційної війни
„ „ у, ,у у,,,
Мета використання
>
Інформаційна зброя атаки
Інформаційна зброя забезпечення

1 засоби порушення конфіденційності 1 засоби порушення цілісності засоби порушення доступності 1 засоби психологічного впливу на абонентів 1 засоби комп’ютерної розвідки 1 засоби подолання системи захисту

Спосіб реалізації

{

Інформаційна алгоритмічна зброя
•	 алгоритми сполучення санкціонованих дій для несанкціонованого доступу
•	 алгоритми застосування санкціонованого програмного забезпечення і програмних засобів несанкціонованого доступу для здійснення незаконного доступу
Інформаційна програмна зброя
1 програми з потенційно небезпечними наслідками своєї роботи для інформаційних ресурсів мережі обміну інформацією: бойові комп’ютерні віруси, засоби несанкціонованого доступу, програмні закладки
Інформаційна апаратна зброя
► пристрої мікроелектроніки, впроваджені в засоби ЕОМ, які застосовуються для збирання, оброблення й передавання конфіденційної інформації, а також для несанкціонованих маніпуляцій з інформацією та функціями апаратури

Рис. 3.5. Характеристика засобів ураження інформаційних комп'ютерних систем
Інформаційна зброя атаки— це інформаційна зброя, за допомогою мкої здійснюється вплив на інформацію, що зберігається, обробляється і передається в інформаційно-обчислювальних мережах (ЮМ) і (або) порушуються інформаційні технології, що застосовуються в ЮМ.
У складі інформаційної зброї атаки виділяють чотири основних види ьн обів інформаційних впливів:
■	 засоби порушення конфіденційності інформації;
■	 засоби порушення цілісності інформації;
■	 засоби порушення доступності інформації;
■	 засоби психологічного впливу на абонентів ЮМ.
Застосування інформаційної зброї атаки спрямоване на зрив виконання ЮМ цільових завдань.
Інформаційна зброя забезпечення — це інформаційна зброя, за допомогою якої здійснюється вплив на засоби захисту інформації об'єкта атаки, м.і приклад, інформаційно-обчислювальну систему. До складу інформаційної Щрої забезпечення входять засоби комп'ютерної розвідки та засоби подо- I.шия системи захисту інформаційно-обчислювальної системи.
*	 масштабність — можливість наносити непоправні збитки не визнаючи державних кордонів і суверенітетів, без звичного обмеження простору в усіх середовищах життєдіяльності людини;
■	 універсальність — можливість багатоваріантного використання як воєнними, так і цивільними структурами країни, що нападає, як проти воєнних, так і цивільних об'єктів країни ураження.
Сфера застосування інформаційної зброї включає як воєнну галузь, так і економічну, банківську, соціальну та інші галузі потенційного використання з метою:
■	 дезорганізації діяльності управлінських структур, транспортних потоків та засобів комунікації;
■	 блокування діяльності окремих підприємств та банків, а також цільових галузей промисловості шляхом порушення багатоланкових технологічних зв'язків та системи взаєморозрахунків, проведення валютно-фінансових махінацій і т.ін.;
■	 ініціювання великих техногенних катастроф на території противника в результаті порушення штатного управління технологічними процесами та об'єктами, які мають справу із значними кількостями небезпечних речовин та високими концентраціями енергії;
*	 масового розповсюдження та впровадження у свідомість людей певних уявлень, звичок та поведінкових стереотипів;
■	 виклику невдоволення або паніки серед населення, а також провокування деструктивних дій різноманітних соціальних груп.
Слід відзначити, що основними об'єктами застосування інформаційної зброї як к у мирний, так і у воєнний періоди можуть виступати:
■	 комп'ютерні та телекомунікаційні системи, які використовуються державними організаціями при виконанні своїх управлінських функцій;
■	 воєнна інформаційна інфраструктура, яка виконує завдання управління військами та бойовими засобами збирання та обробки інформації в інтересах збройних сил;
■	 інформаційні та управлінські структури банків, транспортних та промислових підприємств;
■	 засоби масової інформації, і у першу чергу електронні (радіо, телебачення і т.ін.).
1.4.2.	Інформаційна зброя воєнного застосування
)а галузями застосування інформаційну зброю можна розділити на інформаційну зброю воєнного та невоєнного призначення. Інформаційна іпроя, застосування якої можливе у воєнних умовах {радіоелектронна боротьба), включає в себе засоби з наступними функціями:
■	 ураження звичайними боєприпасами за цілевказівками засобів радіо- та радіотехнічної розвідки з частковим самонаведенням на кінцевій ділянці;
1	1-1523
Успішне застосування інформаційної зброї забезпечення дозволяє здійснювати деструктивні впливи на інформацію, що зберігається, обробляється й передається в мережах обміну інформацією, з використанням інформаційної зброї атаки.
За способом реалізації інформаційну зброю поділяють на три великих класи:
*	 інформаційна алгоритмічна (математична) зброя;
■	 інформаційна програмна зброя;
■	 інформаційна апаратна зброя.
Інформаційна алгоритмічна (математична) зброя — це вид інформаційної зброї до якого, звичайно, відносять:
■	 алгоритми, що використовують сполучення санкціонованих дій для здійснення несанкціонованого доступу до інформаційних ресурсів;
*	 алгоритми застосування санкціонованого (легального) програмного забезпечення і програмні засоби несанкціонованого доступу для здійснення незаконного доступу до інформаційних ресурсів.
До інформаційної програмної зброї відносять програми з потенційно небезпечними наслідками своєї роботи для інформаційних ресурсів мережі обміну інформацією.
Програми з потенційно небезпечними наслідками — це окремі програми (набори інструкцій) які мають спроможність виконувати будь-яку непусту множину наступних функцій:
■	 приховування ознак своєї присутності в програмно-апаратному середовищі мережі обміну інформацією;
■	 здатність до самодублювання, асоціювання себе з іншими програмами і (або) перенесення своїх фрагментів в інші ділянки оперативної або зовнішньої пам'яті;
■	 руйнування (спотворення довільним чином) кодів програм в оперативній пам'яті;
■	 збереження фрагментів інформації з оперативної пам'яті в деякій ділянці зовнішньої пам’яті прямого доступу (локальної або віддаленої);
■	 спотворення довільним чином, блокування і (або) підміна масивів інформації, що виводиться у зовнішню пам'ять або в канал зв'язку, утворених в результаті роботи прикладних програм, або масивів даних, що уже знаходяться у зовнішній пам'яті;
■	 придушення інформаційного обміну в телекомунікаційних мережах, фальсифікування інформації в каналах державного й воєнного управління;
■	 нейтралізація роботи тестових програм і систем захисту інформаційних ресурсів.
Програми з потенційно небезпечними наслідками умовно поділяють на наступні класи:
*	 (бойові) комп'ютерні віруси;
■	 засоби несанкціонованого доступу;
■	 програмні закладки.
Комп'ютерні віруси [computer viruses] (від лат. virus — “отрута”)] — це спеціальні програми, які здатні самочинно розмножуватися, створюючи свої копії, і поширюватися, модифікуючи (заражаючи) інші програми шляхом приєднання до них для наступного одержання управління та відтворення нових копій.
Після запуску заражених програм вірус може виконувати різні небажані дії, що порушують цілісність інформації та (або) режим роботи засобів обчислювальної техніки:
■	 псування файлів та каталогів;
■	 модифікування програмного забезпечення;
■	 спотворення результатів обчислень;
■	 засмічування або стирання пам'яті;
■	 створення завад при роботі ЕОМ, наприклад, різних аудіо- та відео- ефектів.
Програми вірусів складаються (виконуються, пишуться), в основному, на мові програмування Асемблер і при виконанні не створюють ніяких аудіовізуальних відображень у комп'ютерній системі.
Для бойових комп'ютерних вірусів принципове значення мають наступні класифікаційні ознаки (рис. 3.6):
■	 об'єкт впливу (зараження);
■	 спосіб зараження об'єкта;
* принцип маскування;
■	 деструктивні можливості.
За видом об'єкта зараження комп'ютерні віруси поділяються на заван- і.іжувальні віруси, файлові віруси, завантажувально-файлові віруси, макро-
ніруси.
За способом зараження комп'ютерні віруси поділяються на резидентні ні нерезидентні, а за способом маскування — на поліморфні віруси, віруси- нсмидимки (стелс-віруси) та комбіновані віруси. За деструктивними можливостями — на безпечні віруси й віруси, що виконують деструктивні функції.
Завантажувальний вірус [boot virus] призначений для ураження зава- нілжувальних секторів машинної пам'яті. Зараження завантажувальним вірусом відбувається при завантажуванні комп'ютера з носія машинної інформації, що містить вірус. Зараження може відбутися як випадково (напри- к над, користувач сам, не підозрюючи про наявність вірусу на носії, запустив Мого в комп'ютерну систему), так і навмисно, якщо зловмисник (злочинець) інші про його існування і наслідки, які настануть після запуску системи з ві- ругоносієм. Носій машинної інформації може і не бути системним, тобто не ми ги файлів операційної системи.
Файловий вірус [file virus] призначений для зараження ЕОМ із запушеної на ній програми, яка вже містить вірус. В цьому випадку можливе за- p. оксння інших виконавчих файлів, в тому числі COM, EXE, SYS, ВАТ і де- які інші. Файлові віруси можуть бути резидентними та нерезидентними.

Комп'ютерні віруси
computer viruses
єкт впливу (зараження)
спеціальні програми, які здатні самочинно розмножуватися, створюючи свої копії, і поширюватися, модифікуючи (заражаючи) інші програми шляхом приєднання до них для наступного одержання управління та відтворення нових копій
Завантажувальний вірус boot virus
- комп ютернии вірус, призначений для ураження завантажувальних секторів машинної лам яті
Файловий вірус file virus
- комп’ютерний вірус, призначений для зараження ЕОМ із запущеної на ній програмі, яка вже містить вірус
Макровірус macro virus
- комп ютернии вірус, призначений для відсилання документів до несанкціонованих адресатів
Резидентний вірус resident virus
Спосіб зараження об’єкта
- комп’ютерний вірус, який залишає в оперативній пам’яті ЕОМ після завершення програми свою резидентну частину - переносника вірусу
Нерезидентний вірус nonresident virus
Принцип маскування
- комп’ютерний вірус, який не залишається в оперативній пам’яті ЕОМ після завершення програми - переносника вірусу і є активним обмежений час, а потім „гине"
Поліморфний вірус polymorphic virus
- комп’ютерний вірус, який має властивість змінювати свою структуру
	Вірус-невидимка stealth virus		
			
- комп’ютерний вірус, що використовує спеціальні алгоритми, які маскують його присутність на диску (у деяких випадках і в оперативній пам'яті)	

Деструктивні можливості
т
Безпечний вірус
- комп’ютерний вірус, що не виконує деструктивних функцій
	Вірус з деструктивними функціями		
- КО	мп’ютерний вірус з деструктивними М	ожливостями	

шшшштштшштжшШ Рис. 3.6. Загальна характеристика комп'ютерних вірусів
Макровіруси [macro virus] написані на мові програмування, що застосовується для написання макросів (наприклад, WordBasic). Макровірус імітує натискання керуючих клавіш для деяких видів програм, які працюють із

документами, що призводить до відсилання документів, відкритих програмою, до випадкових (можливо несанкціонованих) адресатів.
Використання макровірусів в якості зброї інформаційної атаки дозволяє вибирати цілком конкретні адресати і функціонувати за строго заданою програмою, а також за допомогою зброї інформаційної забезпечення здійснювати транзит інформаційних ресурсів, одержаних несанкціонованим способом.
Застосування макровірусів у сполученні з іншими видами інформаційної зброї дозволяє досягнути наступних ефектів:
■	 одержання доступу до конфіденційної інформації в мережах обміну інформацією (МОЇ);
■	 руйнування важливої інформації в МОЇ;
■	 зниження ефективності роботи користувачів МОЇ.
Резидентний вірус [resident virus] (від лат. residens (residentis) — “той,
що залишається на місці”) залишає в оперативній пам'яті ЕОМ після завершення програми свою резидентну частину — переносника вірусу, який потім перехоплює звернення операційної системи до об'єктів зараження і впроваджується в них. Резидентний вірус знаходиться в пам'яті і є активним аж до виключення або перезавантаження комп'ютерної системи. Він активізується після кожного ввімкнення комп'ютера.
Нерезидентний вірус [nonresident virus] не залишається в оперативній нам'яті після завершення програми-переносника вірусу і є активним обмежений час, а потім “гине”.
Поліморфний вірус [polymorphic virus] (грец. nOXvpOpqx;— “той, що буває в кількох формах”) має властивість змінювати свою структуру.
Вірус-невидимка [stealth virus] використовує спеціальні алгоритми, які маскують його присутність на диску (у деяких випадках і в оперативній пам’яті).
Комбінований вірус [combiner virus] має окремі ознаки інших вірусів у певній алгоритмічній сукупності.
Особливістю комп'ютерних вірусів є їхня неспрямованість на конкретні програми та властивість самодублювання [self-doubling]. Самодублюван- іііі програми з потенційно небезпечними наслідками— це процес від- іморення програмою з потенційно небезпечними наслідками свого власного коду в оперативній або зовнішній пам'яті персональної ЕОМ.
Комп'ютерні віруси можуть розмножуватися, впроваджуватися у про- і рами, передаватися лініями зв'язку, мережами обміну інформацією, вивозити з ладу системи керування і т.ін.
Засоби несанкціонованого доступу відносяться до класу програм і потенційно небезпечними наслідками, для яких обов'язковим є виконання наступних функцій:
■	 руйнування (спотворення довільним чином) кодів програм в оперативній пам'яті;
■	 збереження фрагментів інформації з оперативної пам'яті в деякій ділянці зовнішньої пам'яті прямого доступу (локальної або віддале- ної);
■	 спотворення довільним чином, блокування і (або) підміна масивів інформації, що виводиться у зовнішню пам'ять або в канал зв'язку, утворених в результаті роботи прикладних програм, або масивів даних, що уже знаходяться у зовнішній пам'яті;
■	 нейтралізація роботи тестових програм і систем захисту інформаційних ресурсів.
До засобів несанкціонованого доступу відноситься всіляке позаштатне програмне забезпечення МОЇ, яке противник може використати для порушення цілісності операційної системи або обчислювального середовища. Часто цей тип програмного забезпечення використовується для аналізу систем захисту з метою їхнього подолання й реалізації несанкціонованого доступу до інформаційних ресурсів мереж обміну інформацією.
Відмітною ознакою (відносно програмних закладок) засобів несанкціонованого доступу є наявність функцій подолання захисту.
Програмні закладки [program bug] відносяться до таких програм з потенційно небезпечними наслідками, для яких обов'язковим є виконання наступних функцій:
■	 руйнування (спотворення довільним чином) кодів програм в оперативній пам'яті;
■	 збереження фрагментів інформації з оперативної пам'яті в деякій ділянці зовнішньої пам'яті прямого доступу (локальної або віддаленої);
■	 спотворення довільним чином, блокування і (або) підміна масивів інформації, що виводиться у зовнішню пам'ять або в канал зв'язку, утворених в результаті роботи прикладних програм, або масивів даних, що уже знаходяться у зовнішній пам’яті.
Відмітною ознакою (відносно засобів несанкціонованого доступу) є відсутність функцій подолання захисту.
Виділяють декілька видів програмних закладок (рис. 3.7):
■	 Троянські програми;
■	 логічні бомби;
■	 логічні люки;
■	 програмні пастки;
■	 програмні черв'яки.
До Троянських програм [Trojan program] відносяться програмні закладки, які мають законний доступ до системи, проте виконують також і приховані (неоголошені) функції. Так, програма “Троянський кінь” [trojan horse] в доповнення до основних (проектних і документованих) надає додаткові, але не описані в документації функціональні можливості, спрямовані на те, щоб обійти контроль доступу і привести до несанкціонованого знищення, блокування, модифікації або копіювання інформації, порушення роботи ЕОМ, системи ЕОМ або їхньої мережі.
Ці можливості можуть самоліквідуватись, що робить неможливим їхнє виявлення, або ж можуть реалізуватися постійно, але існувати потай. Найбільш небезпечним є опосередкований вплив, при якому “Троянський кінь”

діє в межах повноважень одного користувача, але в інтересах іншого користувача, встановити особу якого інколи неможливо.
Програмні закладки
program bug
програми з потенційно небезпечними наслідками, для яких обов’язковим, є виконання наступних функцій: руйнування кодів програм в оперативній пам’яті, збереження фрагментів інформації з оперативної пам яті в деякій ділянці зовнішньої пам’яті прямого доступу, спотворення, блокування і (або) підміна масивів інформації
Види програмних закладок
iifö

Логічна бомба logic bomb

Троянська програма Trojan program
Логічний люк trap door
Програмна пастка program trap
Програмний черв’як program worm

Види програмних закладок за метою створення
			
Руйнівник
Перехоплювач
Дослідник
Активна завада

Види програмних закладок за способом доставки в систему

Асоційована з програмно- апаратним середовищем
Асоційована з програмами первинного завантаження
Асоційована із завантаженням операційної системи
Асоційована з прикладним програмним забезпеченням

Модуль, що		Модуль-імітатор,		Замаскована під	
містить тільки		що співпадає з		програмні	
код закладки		однією з програм		засоби	

Рис. 3.7. Основні види програмних закладок
Різновидами “Троянського коня” є “Троянська матрьошка” та “Троянський черв'як”.
“Троянська матрьошка” має ту особливість, що у фрагмент програми т і являються не команди, котрі самі виконують несанкціоновані операції, а м>манди, що формують ці команди і після виконання своєї функції, тобто кони вже автоматично на програмному рівні створений “Троянський кінь”, « я мол і кв і дуються.
“Троянський черв’як” має ту особливість, що в нього закладений ал- юритм саморозмноження, програмне автоматичне відтворення “Троянсько- ю коня”. Програми-черв'яки автоматично копіюють себе в пам'яті одного

або декількох комп'ютерів (при наявності комп'ютерної мережі) незалежно від інших програм. При цьому використовується тактика комп'ютерних вірусів (вірусів-черв'яків), які розповсюджуються в комп’ютерній мережі і не заражають “батьківські” програми, файли або сектори на дисках.
“Черв'яки” проникають у пам'ять комп'ютера з комп'ютерної мережі і після визначення адрес інших комп'ютерів розсилають за цими адресами свої копії. Вони іноді створюють робочі файли на дисках операційної системи, проте можуть і взагалі не звертатися до ресурсів обчислювальної системи (за винятком оперативної пам'яті).
Впровадження Троянських програм в автоматизовані системи керування противника здійснюється наступними способами:
■	 використанням віддалених атак;
■	 впровадженням програмних закладок в операційні системи та програмне забезпечення, що поставляються на експорт;
■	 агентурним шляхом.
Логічна бомба [logic bomb] (франц. bombe, від лат. bombus — “шум, гул”, з грец. pônfiOç— “гуркіт”) це така програмна закладка, що здійснює зловмисні дії при виконанні ряду певних логічних умов. Вноситься таємно в програмне забезпечення ЕОМ і виконується внаслідок збігу певних обставин або у визначений момент часу (часова бомба [time bomb]) з метою спотворення, знищення, модифікування або викрадення даних.
Логічний люк [trap door] (голл. luik — “виріз, отвір”) — це механізм усередині операційної системи (програмного забезпечення), який дозволяє програмі зловмисника одержати привілейовану функцію або режим роботи (які йому не були дозволені). Логічними люками можуть бути різноманітні помилки, що свідомо вводяться зловмисником в програмне забезпечення об'єкта.
Програмна пастка [program trap] (“пастка” — хитрий маневр, прийом для заманювання противника в невигідне, небезпечне становище) представляє програмну закладку, яка використовує помилки або неоднозначність у програмному забезпеченні.
Програмний черв'як [program worm] — це програмна закладка, яка маскується під системні засоби пошуку вільних обчислювальних ресурсів в мережі.
Усі програмні закладки можна також класифікувати у відповідності до мети створення та за способом доставки в систему.
За метою створення:
■	 програмні закладки класу “дослідник”;
■	 програмні закладки класу “перехоплювач”;
■	 програмні закладки класу “руйнівник”;
■	 програмні закладки класу “активна завада”.
За способом доставки в систему:
■	 закладки, асоційовані з програмно-апаратним середовищем (BIOS) — у даному випадку асоціюванням [associate] (лат. associatio — “сполучення, з'єднання”, від associo — “з'єдную”) розуміють інтеграцію коду програми з потенційно небезпечними наслідками або її частини в код іншої програми таким чином, щоб при деяких умовах керування передавалося на код програми з потенційно небезпечними наслідками;
■	 закладки, асоційовані з програмами первинного завантаження (знаходяться в МаБІегВооЬ або іїесогсіВооІ-секторах активних розділів);
■	 закладки, асоційовані із завантаженням драйверів, командного інтерпретатора, мережевих драйверів (завантаженням операційної системи);
■	 закладки, асоційовані з прикладним програмним забезпеченням загального призначення (вбудовані в клавіатурні та екранні драйвери, програми тестування ПЕОМ, утиліти й оболонки типу ЖЖТСЖ);
■	 модулі, що виконуються, які містять лише код закладки (як правило, впроваджуються в пакетні файли типу ВАТ);
■	 модулі-імітатори, які за зовнішнім виглядом співпадають з деякими програмами, що потребують введення конфіденційної інформації;
■	 закладки, що маскуються під програмні засоби оптимізаційного призначення (архіватори, прискорювачі і т. ін.);
■	 закладки, що маскуються під програмні засоби ігрового й розважального призначення (як правило використовуються для первинного впровадження закладок типу “дослідник”).
Як засоби інформаційної зброї, програмні закладки мають достатньо специфічну форму реалізації процедури нападу, виконання функцій і дослідження систем захисту (наприклад, паролів доступу) елементів обчислювального середовища.
Інформаційна апаратна зброя включає апаратні засоби, призначені для виконання функцій інформаційної зброї. Прикладом інформаційної апаратної зброї можуть бути апаратні закладки, які впроваджуються в ПЕОМ, що готуються на експорт, та їхнє периферійне обладнання. Апаратні закладки маскуються під звичайні пристрої мікроелектроніки і застосовуються для збирання, обробки та передавання конфіденційної інформації.
Наприклад, так званий “Троянський кінь” в електронних колах створюється на основі певних логічних зв'язків в електронних колах апаратних засобів комп'ютерної техніки для автоматичного виконання несанкціонованих маніпуляцій за аналогією з програмною реалізацією “Троянського коня”.
Інформаційна зброя, що відноситься до різних класів, може застосовуватися спільно, а також деякі види інформаційної зброї можуть мати риси декількох класів.
Засоби ураження (впливу) на людей та їхню психіку
Засоби ураження (впливу) на людей та їхню психіку розрізняють залежно від мети їхнього застосування в психологічній війні. До таких цілей звичайно відносять:
■	 спотворення інформації, яку одержує політичне керівництво, командування та особовий склад збройних сил противника, та нав'язування їм фальшивої або беззмістовної інформації, що позбавляє їх можливості правильно сприймати події або поточну обстановку та приймати правильні рішення;
■	 психологічна обробка військ та населення;
■	 ідеологічні диверсії та дезінформування;
■	 підтримка сприятливої суспільної думки;
■	 організація масових демонстрацій під фальшивими лозунгами;
■	 пропаганда та розповсюдження фальшивих чуток;
■	 змінювання та керування індивідуальною та колективною поведінкою.
Поряд з використанням традиційних засобів (друковані та електронні засоби масової інформації) іде активна розробка та апробація спеціальних засобів впливу на людину як через ЗМІ, так і через комп'ютерні мережі: засоби інформаційно-психологічного (психофізичного) впливу, психогенного впливу, психоаналітичного впливу, нейролінгвістичного впливу, психотронного впливу та психотропного впливу.
Засоби ураження (впливу) на людей та їхню психіку докладно розглядаються у розділі, що стосується психологічної війни та забезпечення інформаційно-психологічної безпеки держави.
3.4.4. Особливості, що характеризують основні риси застосування інформаційної зброї
На основі проведеного аналізу застосування інформаційної зброї в інформаційній війні можна скласти перелік особливостей, що характеризують основні риси застосування інформаційної зброї:
■	 низька вартість — на відміну від традиційних воєнних технологій, розробка інформаційної зброї не потребує значних фінансових ресурсів — достатньо мати досвід роботи в інформаційних системах і доступ у глобальні та відомчі мережі;
■	 відсутність традиційних кордонів — відмінності між суспільним і особистим, воєнною і кримінальною поведінкою, а також географічні кордони, які історично складалися між націями, розмиваються зростаючою взаємопов'язаністю інформаційних інфраструктур;
■	 нові можливості для керування суспільною думкою — сучасні інформаційні технології надають широкі можливості для маніпулювання свідомістю людей і ускладнюють державі роботу з політичної підтримки ініціатив у галузі забезпечення безпеки;
■	 нові завдання перед органами розвідки — неправильне розуміння ролі, можливостей і цілей інформаційної зброї знижує ефективність традиційної розвідувальної діяльності; необхідні нові форми розвідки, що концентруються на інформаційній стратегічній зброї;
■	 складність оцінки загроз і формування системи попередження — на даний час не існує систем попередження, які дозволили б відрізнити стратегічну атаку з використанням інформаційної зброї
від інших форм діяльності в інформаційному просторі, включаючи шпигунство і випадкові помилки;
■	 труднощі при створенні й підтримці коаліцій — коаліції тільки збільшують уразливість їхніх учасників від інформаційної поразки;
■	 уразливість власних територій — оскільки інформаційні технології не обмежені в географічному плані, то інформаційною зброєю можуть уражатися цілі як на віддаленому театрі воєнних дій, так і усередині країни.
3.5. Основи теорії інформаційної боротьби
3.5.1. Зміст теорії інформаційної боротьби
Основні визначення теорії інформаційної боротьби
Інформаційна боротьба [information struggle] — це боротьба з використанням спеціальних способів і засобів для впливу на інформаційну сферу (середовище) конфронтуючої сторони, а також для захисту власної інформаційної сфери в інтересах досягнення поставленої мети. Інформаційна боротьба може бути як самостійним видом, так і складовою частиною будь-якого іншого різновиду боротьби (збройної, ідеологічної, економічної і т.ін.). Вона ведеться постійно як у мирний, так і у воєнний час. Масштаби інформаційної боротьби настільки великі, що її підготовка і ведення повинні носити плановий, систематичний характер, заснований на глибоких знаннях законів і закономірностей інформаційної боротьби [7, 38, 40, 41, 45, 64, 73].
Теорія інформаційної боротьби [information struggle theory] являє собою систему знань про характер, закони, закономірності, принципи, форми, способи підготовки і ведення інформаційної боротьби.
Мета інформаційної боротьби — забезпечення необхідного ступеня власної інформаційної безпеки і максимальне зменшення рівня інформаційної безпеки конфронтуючої сторони. Досягнення мети інформаційної боротьби здійснюється шляхом вирішення ряду завдань, основними з яких є ураження об'єктів інформаційної сфери конфронтуючої сторони і захист власної інформації.
Мета і завдання інформаційної боротьби визначають її зміст, а також і структуру теорії інформаційної боротьби. При цьому на зміст інформаційної боротьби великий вплив здійснює ряд факторів, серед яких виділяють політичний, економічний, духовний, власне воєнний та інформаційний фактори.
Політичний фактор відіграє найважливішу роль у формуванні змісту інформаційної боротьби. Саме він припускає:
■	її мету та завдання;
■	причини виникнення та шляхи запобігання;
■	способи і особливості ведення;
■	розмах та тривалість;
■	забезпечення матеріальними та фінансовими ресурсами.
Економічний фактор здійснює великий вплив на зміст і розвиток інформаційної боротьби. Від економіки залежить рівень інформатизації суспільства та держави, а значить, і ефективність ведення інформаційної боротьби як у мирний, так і у воєнний час. Науково-технічний прогрес, що безпосередньо впливає на вдосконалення засобів інформаційної боротьби, викликає глибокі, революційні зміни і в її теорії. Економічний розвиток на базі науково-технічного прогресу створює необхідні передумови для розробки ефективних способів виконання завдань інформаційної боротьби.
Духовний фактор здійснює вирішальний вплив на реалізацію положень теорії інформаційної боротьби. Загальна та професійна підготовка обслуговуючого персоналу інформаційних систем, його морально-політичний та психологічний стан, готовність до самовідданого захисту своєї країни мають першорядне значення при виконанні завдань інформаційної боротьби і повинні враховуватися в її теорії.
Воєнний фактор лежить в основі розвитку інформаційної боротьби. Положення воєнної доктрини держави, воєнні концепції протилежної сторони, стан та перспективи розвитку засобів інформаційної боротьби, історичний досвід та нагромаджені знання в даній галузі — саме ця база є головною при розробці фундаментальних положень теорії інформаційної боротьби та визначенні напрямків її розвитку.
Інформаційний фактор нерозривно пов’язаний з інформаційною боротьбою, оскільки остання ведеться в інформаційному середовищі та залежить від рівня інформатизації сторін. Даний фактор визначає розмах боротьби, порядок і способи її ведення, вибір напрямку ударів, структуру сил та засобів, можливості їхнього маневру при проведенні впливу на інформаційне середовище противника.
Для визначення структури теорії інформаційної боротьби, ролі та місця її складових части використовувались принципи наукової логіки. Складові частини теорії є відносно самостійними і, разом з тим, взаємопов’язаними галузями знань — такими, що виключають їхнє дублювання, але повністю охоплюють її зміст (рис. 3.8).
Оскільки основними завданнями інформаційної боротьби є ураження об'єктів інформаційного середовища противника та захист власної інформації, то структура теорії інформаційної боротьби повинна включати загальні основи теорії інформаційної боротьби, теорію ураження інформації і теорію захисту інформації.
Загальні основи теорії інформаційної боротьби — найважливіші спільні вихідні положення теорії інформаційної боротьби. У загальних основах визначаються:
■	 апарат понять інформаційної боротьби;
■	 напрямки і методи досліджень інформаційної боротьби;
■	 тенденції розвитку інформатизації і її роль у різноманітних галузях життя суспільства;
■	 роль і місце інформаційної боротьби в мирний і воєнний час;
■	 об'єкт, предмет, цілі, завдання і структура теорії інформаційної боротьби;
■	 категорії, закони, закономірності та принципи інформаційної боротьби.

Теорія інформаційної боротьби
	information	struggle	theory	
система знань про характер, закони, закономірності, принципи, форми, способи підготовки і ведення інформаційної боротьби
Теорія захисту інформації
Теорія ураження інформації 	^
Загальні основи

Загальні положення
Загальні положення

Апарат понять інформаційної боротьби
Напрями і методи дослідження інформаційної боротьби
Тенденції розвитку інформатизації та її роль в різноманітних галузях життя суспільства
Інформаційна боротьба, її роль і місце у війні
Об’єкт, предмет, мета, завдання і структура інформаційної боротьби
Категорії, закони, закономірності і принципи інформаційної боротьби
Предмет, завдання та зміст теорії
Визначення, форми і способи ураження інформації
Основні фактори, що впливають на зміст і ефективність ураження інформації
Теорія побудови сил та засобів ураження інформації
Система показників оцінки ефективності ураження інформації
Загальна математична модель ураження інформації
Предмет, завдання та зміст теорії
Об’єкти і елементи захисту інформації
Основні фактори, що впливають на зміст і ефективність захисту інформації
Загрози інформації та методологічні основи її захисту
Система показників оцінки ефективності захисту інформації
Загальна математична модель захисту інформації
Теоретичні положення з підготовки та виконання завдання ураження інформації
Організаційно-технічні і правові основи захисту інформації

Рис. 3.8. Структура теорії інформаційної боротьбі
Теорія ураження інформації як складова частина теорії інформаційної боротьби включає загальні положення і теорію сил і засобів ураження інформації. Загальні положення визначають предмет, завдання і зміст теорії ураження інформації, форми і способи ураження інформації, основні фактори, що впливають на зміст і ефективність ураження інформації.
Теорія сил і засобів ураження інформації визначає та вивчає показники оцінки ефективності ураження інформації, математичну модель ураження інформації, стан підготовки і вирішення завдань ураження інформації.

Теорія захисту інформації [data protection theory], як складова частина теорії інформаційної боротьби, включає загальні положення, що визначають: предмет, завдання і зміст теорії; об'єкти і елементи захисту інформації; основні фактори, що впливають на зміст і ефективність захисту інформації, а також визначає та вивчає загрози інформації і методологічні основи її захисту, систему показників оцінки ефективності захисту інформації, загальну математичну модель захисту інформації, організаційно-технічні і правові основи захисту інформації.
Найважливішими логічними елементами змісту загальних основ теорії інформаційної боротьби є категорії, закони, закономірності і принципи інформаційної боротьби.
Категорії інформаційної боротьби являють собою фундаментальні поняття, що відображають найбільш загальні, суттєві предмети, процеси і властивості інформаційної боротьби.
Розрізняють загальні і часткові категорії. Загальні категорії мають відношення до всіх галузей теорії інформаційної боротьби. Головні з них — “інформація” та “інформаційна боротьба”. Часткові категорії формують у складових частинах теорії. Так, теорія захисту інформації має свої категорії, наприклад, “захист інформації-” та “інформаційна безпека”, теорія ураження інформації — свої, наприклад, “ураження інформації-”.
Закони та закономірності інформаційної боротьби
Закони інформаційної боротьби [information warfare law] визначаються як суттєві, необхідні відношення, що характеризують впорядкованість будови і функціонування, тенденції зміни і розвитку тих чи інших явищ інформаційної боротьби. Закони інформаційної боротьби являють собою більш менш точне відображення у свідомості людей тих об'єктивних зв'язків і відносин, які існують і діють в інформаційному просторі. Якщо вони пізнані, відображені, описані, то стають основою для практичної діяльності з підготовки і ведення інформаційної боротьби.
Оскільки інформаційна сфера є частиною соціальної діяльності суспільства, то в ній проявляють себе:
■	 загальні закони діалектики;
■	 загальні і специфічні закономірності соціального розвитку;
■	 власні закони, закономірності війни, інформаційної боротьби (наприклад, закон визначальної ролі політичних цілей війни);
■	 закони залежності ходу і кінця війни (інформаційної боротьби) від економічних, соціально-політичних, науково-технічних і воєнних можливостей протиборчих сторін).
Особливістю законів (закономірностей) війни, а також інформаційної боротьби є те, що, на відміну від законів і закономірностей природи, вони проявляються тільки через діяльність людей.
Наприклад, закон про вирішальну роль політичної мети проявляється наступним чином. Аналіз інформаційного протиборства держав та інших суспільних структур показує, що від політичних цілей залежать обсяги використання сил та засобів інформаційної боротьби, її масштаби та запеклість, визначення головного та інших противників, а також кількість кінцевих цілей боротьби. При цьому форми і способи ведення інформаційної боротьби, її хід та результат зумовлені економічними можливостями протибо- рчих сторін.
В теорій інформаційної боротьби постійно нагромаджуються знання про загальні закони та закономірності війни, проте основні зусилля спрямовуються на осмислення закономірностей, властивих інформаційній боротьбі. Вони тісно пов'язані із загальними законами війни, разом з тим їм властиві свої особливості.
Універсальний характер має наступна закономірність: кількість і якість засобів інформаційної боротьби, а також особового складу обумовлюють форми та способи інформаційної боротьби та її ефективність. Наведена закономірність проявляється в тому, що винайдення нових засобів інформаційної боротьби та їхнє впровадження в практику неминуче призводить до виникнення нових форм і способів інформаційної боротьби. Це підтверджує винайдення “комп’ютерних вірусів”, “логічних бомб” та інших засобів ведення інформаційної боротьби. Ефективність останньої не в меншій мірі залежить від рівня професійної та морально-психологічної підготовки особового складу. Чим вона вища, тим більше можливостей для активних та рішучих дій приймається при захисті власності інформації та ураженні інформації противника.
Закономірна також залежність цілей інформаційної боротьби від наявних засобів та можливостей для її ведення. Досвід свідчить, що постановка надмірних завдань, як і їхнє заниження, мають однаково негативні наслідки.
В галузі створення сил та засобів інформаційної боротьби можна визначити наступні закономірності:
■	 обумовленість масштабів та спрямованості характером створення воєнно-політичної та економічної обстановки, а також цілями воєнної політики держави, суспільних та економічних структур, які приймають участь в інформаційній боротьбі;
■	 відповідність змісту та масштабів створення до характеру та особливостей суспільного та державного устрою;
■	 залежність масштабу та якості створення від матеріальних та духовних можливостей держави (інших суспільних та економічних структур).
На основі знання законів та закономірностей, а також набутого досвіду в результаті практичної діяльності розроблюються принципи інформаційної боротьби.
Принципи інформаційної боротьби
Принципи інформаційної боротьби — це науково обґрунтовані положення, правила, рекомендації з підготовки і ведення інформаційної боротьби, керівництва її силами і засобами. Вони створюються на основі законів і закономірностей, а також досвіду, набутого в результаті практичної діяльності в галузі інформаційної боротьби. Принципи інформаційної боротьби не тільки відображають об'єктивну сутність, але і приписують, як слід діяти и конкретних умовах. Зміст і масштаби завдань інформаційної боротьби передбачають наявність цілої множини принципів інформаційної боротьби. 6-5-1523
Воєнна наука керується насамперед принципами, що витікають із законів діалектики, із загальних законів і закономірностей соціального розвитку. Разом із тим, вона опрацьовує свої специфічні принципи, що відображають, головним чином, закономірності інформаційної боротьби. До таких принципів відносяться:
■	 принцип відповідності (підпорядкованості) цілей і завдань інформаційної боротьби політичним цілям;
■	 принцип необхідності зосередження сил та засобів інформаційної боротьби у вирішальному місці у вирішальний момент;
■	 принцип завчасної підготовки сил і засобів інформаційної боротьби;
■	 принцип постійної готовності сил і засобів інформаційної боротьби до захисту власної інформації і до руйнівного впливу на інформаційне середовище противника;
■	 принцип високої активності і рішучості дій;
■	 принцип узгодженого спільного застосування всіх сил і засобів інформаційної боротьби;
■	 принцип безперервності інформаційної боротьби;
■	 принцип ведення інформаційної боротьби з напруженням, необхідним для вирішення поставлених завдань;
■	 принцип своєчасного маневру силами і засобами інформаційної боротьби;
■	 принцип раптовості, застосування несподіваних для противника способів виконання завдань;
■	 принцип врахування духовного фактору в інтересах виконання поставлених завдань;
■	 принцип усебічного забезпечення, підтримки боєздатності і своєчасності відновлення сил і засобів інформаційної війни;
■	 принцип твердості і безперервності управління силами і засобами інформаційної боротьби, непохитності в досягненні поставленої мети, виконанні прийнятих рішень і поставлених завдань.
3.5.2.	 Заходи інформаційної боротьби
Інформаційна боротьба розглядається як одна з форм забезпечення інформаційної безпеки від інформаційних навмисних загроз. Вона ведеться державними органами інформаційної безпеки з формуваннями, що мають різноманітний (суспільний) стан (фізичні особи, юридичні особи, суб’єкти міжнародного права) і зловмисно створюють інформаційні загрози життєво важливим інтересам особистості, суспільства і держави.
Інформаційна боротьба (рис. 3.9) включає комплекс заходів інформаційного забезпечення, інформаційного захисту і інформаційної протидії, що здійснюються за єдиним задумом і планом з метою захоплення і утримання інформаційної переваги.
Інформаційна боротьба
information struggle
комплекс заходів інформаційного забезпечення, інформаційного захисту та інформаційної протидії, що здійснюється за єдиним задумом і планом з метою захоплення і утримання інформаційної переваги
'	''"""'І*

Інформаційний захист
infosecurity

Інформаційне забезпечення
information support
Розвідка
Збирання
інформації
Зв'язок
Інформаційна
робота

Інформаційна протидія
information counteraction
Вогневе ураження (захоплення) інформаційних систем
Радіоелектронне придушення інформаційних систем
Рис. 3.9. Зміст інформаційної боротьби

Інформаційне забезпечення [information support] в умовах інформаційної боротьби являє собою комплекс заходів добування інформації про противника в умовах протиборства, збирання інформації про свої сили і засоби, обробка інформації і обмін нею між органами керування з метою організації і ведення бойових дій. Результативність інформаційного забезпечення залежить від багатьох факторів і умов, які, кінець кінцем, здійснюють вплив на два основних елементи: інформування органу керування і сприйняття одержаної ним інформації.
Інформування [advice, inform] — акт передавання органу керування певної поточної інформації. В залежності від змісту інформації, інформування можна класифікувати наступним чином:
■	 правильне інформування;
■	 правильне дезінформування;
■	 трансінформування;
■	 трансдезінформування.
Правильне інформування — це передавання органу керування неспо- гвореної інформації про істинну обстановку.

Правильне дезінформування — це передавання органу керування не- спотвореної інформації про неправдиву обстановку.
Трансінформування — це передавання органу керування трансінфор- мації (інформація про істинну обстановку, трансформована в інформацію про неправдиву обстановку).
Трансдезінформування — це передавання органу керування трансде- зінформації (інформація про неправдиву обстановку, перетворена в інформацію про правдиву обстановку).
Сприйняття інформації [information perception] — процес формування в органі керування уявлення про обстановку, включаючи її кількісні та якісні параметри. Найбільш суттєві характеристики при цьому— розпізнавальні ознаки істинних і неправдивих елементів обстановки.
Ступінь відповідності уявлень органу керування про ці характеристики їхнім вихідним величинам створює передумови для виникнення різноманітних ситуацій інформаційної боротьби. Ці передумови реалізуються в залежності від того, наскільки інформація, що поступає, співвідноситься з образами істинних і неправдивих елементів обстановки, які зберігаються в інформаційному кадастрі.
Різноманітність ситуацій інформаційної боротьби буде визначатися ступенем відповідності апріорної і поточної інформації про обстановку. Оцінка ступеня такої відповідності повинна проводитися на моделі прийняття органом керування інформаційного рішення.
Інформаційне рішення — це одиничний акт сприйняття органом керування поточної інформації про обстановку і її віднесення до будь-якої відомості інформаційного кадастру.
Інформаційний кадастр [information cadastre] (франц. cadastre) — сукупність відомостей, необхідних для прийняття рішення органом керування. Інформаційний кадастр може мати вигляд двомірної матриці, стовпці якої відповідають тематичним розділам кадастру, а рядки — їхнім характеристикам.
Процес прийняття інформаційного рішення передує усім іншим етапам процесу мислення людини або етапам обробки інформації у сучасних інформаційних системах. При моделюванні інформаційного рішення орган керування описується у вигляді інформаційної системи із самонавчанням, що сприймає поточну інформацію про обстановку.
Процедура прийняття інформаційного рішення полягає в послідовній селекції і класифікації поточної інформації. Селекція і класифікація здійснюється з використанням тезауруса апріорної інформації, основу якого складає інформаційний кадастр. Одержана в результаті прийняття інформаційного рішення інформація доповнює тезаурус і змінює ступінь інформо- ваності органу управління про обстановку.
Інформаційна протидія [information counteraction] — сукупність заходів інформаційної боротьби, спрямованих на протидію інформаційному забезпеченню протиборчої сторони. Інформаційна протидія включає блокування добування, обробки і обміну інформацією та впровадження дезінформації на всіх етапах інформаційного забезпечення. Завдання інформаційної протидії вирішуються шляхом маскування, контррозвідки, радіоелектронного придушення і руйнування інформаційних систем противника.
Інформаційний захист [infosecurity] — це сукупність заходів захисту під інформаційної протидії противника, які включають дії з деблокування інформації, необхідної для вирішення завдань управління, і блокування дезінформації, що розповсюджується і упроваджується в систему управління. Інформаційний захист досягається проведенням контрольної розвідки, перевіркою інформації, захистом від вогневого ураження (захоплення) елементів інформаційних систем, а також радіоелектронним захистом. Інформаційний захист підвищує ефективність інформаційного забезпечення в умовах інформаційної протидії противника.
Радіоелектронний захист [radio electronic protection] — це сукупність заходів забезпечення стійкої роботи засобів управління і розвідки в умовах ведення противником радіоелектронної боротьби, застосування розвідувально-ударних комплексів, самонавідної зброї та усунення взаємного впливу радіоелектронних засобів.
3.5.3.	Способи інформаційної боротьби
Визначення способів інформаційної боротьби
Способи інформаційної боротьби визначають порядок і прийоми застосування сил і засобів інформаційної боротьби для захоплення і утримання інформаційної переваги над противником при підготовці і проведенні бойових дій.
Способи інформаційної боротьби включають:
■	 вид і послідовність інформаційних впливів на противника;
■	 об'єкти впливу;
■	 склад сил і засобів, що виділяються для ведення інформаційної боротьби, їхнє оперативне шикування (бойовий порядок).
Усі способи інформаційної боротьби можна поділити на три основні категорії (рис. 3.10): силові, інтелектуальні і комбіновані, — а також за аналогією із збройною боротьбою виділити дві основні групи способів: наступальні і оборонні.
Силові способи інформаційної боротьби засновані на ураженні об'єктів інформаційної боротьби різноманітними видами зброї (звичайної, радіоелектронної, інформаційної). Застосування силових способів дозволяє дося- гги інформаційної переваги в кількості інформації, необхідної для вирішення завдань управління військами (силами).
Інтелектуальні способи інформаційної боротьби реалізують рефлексне управління противником. Застосування таких способів дозволяє досягти інформаційної переваги в якості інформації, яка використовується для управління військами (силами).
Комбіновані способи інформаційної боротьби забезпечують досягнення інформаційної переваги як за кількістю, так і за якістю інформації.
Наступальні способи інформаційної боротьби
Наступальні способи інформаційної боротьби реалізують блокування інформації, відвернення уваги, сковування сил противника, вимотування
противника, інсценування, дезінтеграцію, замирення, залякування
ника, провокування противника, перевантаження противника, навіювання
на противника і тиск на противника.

Рис. 3.10. Основні способи інформаційної боротьби

Спосіб блокування інформації полягає в тому, що на етапі підготовки і в ході бойових дій шляхом виконання комплексу заходів інформаційної протидії повністю або частково припиняється добування (збирання) інформації про обстановку і обмін інформацією в системах управління військами і зброєю противника. Для реалізації цього способу застосовується вогневе, радіоелектронне і інформаційне ураження (придушення) елементів систем управління військами (силами) і зброєю противника.
Спосіб відвернення уваги полягає в тому, що на етапі підготовки бойових дій шляхом проведення комплексу заходів інформаційної протидії намагаються створити реальну або удавану загрозу для одного з найбільш уразливих місць противника і тим самим переконати його у своїх намірах діяти на одному з можливих напрямів з метою відволікти головні сили противника на вирішення другорядних завдань.
Спосіб сковування сил противника є різновидом способу відвернення уваги. При його застосуванні у противника створюється переконання в наявності загрози для одного з його уразливих місць, запобігання якій погребує виділення частини сил та засобів.
Спосіб вимотування противника полягає в проведенні комплексу заходів інформаційної протидії з метою примусити противника здійснювати невигідні і марні дії і, як наслідок, вступити в бій з розтраченими ресурсами і зниженою боєздатністю. При цьому можуть проводитися обмежені бойові або відволікаючі дії.
Спосіб інсценування полягає в тому, що на етапі підготовки до бойових дій противникові нав'язується уява про наявність удаваної загрози для одного з його уразливих місць, запобігання якій не потребує виділення сил та засобів. Це робиться з метою, щоб противник помітив обман і його пильність була б приспана. При виникненні справжньої загрози він також сприйме її як фальшиву і зможе діяти у відповідності до реальної обстановки.
Спосіб дезінтеграції використовується для вирішення політичних завдань у міждержавних конфліктах. Реалізація способу полягає в проведенні комплексу заходів інформаційної протидії, що дозволяє нав'язати противникові уяву про необхідність діяти всупереч коаліційним інтересам. З цією метою може використовуватися дезінформування громадської думки, а також формування фальшивих уявлень про воєнно-політичну обстановку у голів держав, що беруть участь у конфлікті. Крім того, можуть проводитися заходи, які сприяють загостренню реально існуючих або штучно створюваних протиріч у стані ворога з метою зменшити його воєнну і економічну могутність.
Спосіб замирення застосовується для нав'язування противникові уяви про нейтральну або союзницьку позицію конфронтуючої сторони. Суть способу полягає у проведенні комплексу заходів інформаційної протидії, основною метою яких є створення у противника уяви про те, що здійснюється не підготовка до бойових дій, а планова оперативна (бойова підготовка) або будь-які інші заходи. Противник повинен упевнитися в дружніх або мирних намірах конфронтуючої сторони і втратити пильність. Таємно ж планується і готується напад на нього при першому зручному випадку.
Спосіб провокування противника призначений для спонукання противника до здійснення будь-яких дій, корисних протилежній стороні.
Спосіб перевантаження противника полягає в тому, щоб на етапі підготовки і у ході бойових дій довести до противника таку кількість суперечливої інформації, яка перевантажує його систему управління і змушує приймати і реалізовувати рішення в умовах підвищеної невизначеності обстановки.
Спосіб навіювання на противника полягає у формуванні і наступному використанні інформаційного стереотипу конфронтуючої сторони. Для цього на етапі підготовки і у ході бойових дій шляхом проведення комплексу заходів інформаційної протидії до відома противника доводиться інформація, яка має юридичну, моральну, ідеологічну або іншу силу і спонукає його до здійснення будь-яких дій, вигідних конфронтуючій стороні.
Спосіб тиску на противника заснований на доведенні до суспільної думки відомостей, які ганьблять противника, та змушують державні, міждержавні, суспільні та інші організації здійснювати дії, які ускладнюють виконання його задумів.
Оборонні способи інформаційної боротьби
Оборонні способи інформаційної боротьби реалізують деблокування та ототожнення інформації.
Спосіб деблокування інформації передбачає проведення комплексу заходів інформаційного захисту з метою одержання інформації, яка приховується або модифікується противником. При цьому можуть застосовуватися всі можливі методи, сили і засоби, аж до проведення широкомасштабних операцій.
Спосіб ототожнення інформації передбачає проведення комплексу заходів інформаційного захисту, які забезпечують збирання і зіставлення інформації про один і той же факт (явище) від різноманітних джерел, що дозволяє виявити і блокувати дезінформацію, яка розповсюджується противником.
3.5.4.	 Форми ведення інформаційної боротьби
До основних форм ведення інформаційної боротьби звичайно відносять наступні (рис. 3.11):
■	 інформаційна операція;
■	 інформаційна битва;
■	 інформаційна дія (акція);
■	 інформаційний удар.
Інформаційна операція [information operation] (від лат. operatio — “дія”) — це сукупність узгоджених за метою, завданнями, місцем і часом дій (акцій), ударів і битв, що проводяться за єдиним задумом і планом для вирішення завдань інформаційної боротьби (завоювання і утримання інформаційної переваги над противником або зниження його інформаційної переваги) на театрі воєнних дій, стратегічному або оперативному напрямах. Інформаційні операції можуть бути наступальними та оборонними.
Наступальна інформаційна операція має за мету завоювання інформаційної переваги над противником. В цій операції головні зусилля спрямовуються на дезорганізацію його систем управління військами і зброєю, а частина сил та засобів забезпечують стійкість власного управління. При цьому всі заходи, що проводяться в межах інформаційної боротьби, повинні забезпечувати сприятливі умови для бойових дій своїх військ (сил).
Оборонна інформаційна операція проводиться в умовах великої інформаційної переваги противника і має за мету зниження цієї переваги. В такій операції головні зусилля сил і засобів спрямовуються на забезпечення інформаційної безпеки органів управління об’єднань і з'єднань, на захист інформації в системах керування. Частина сил і засобів спрямовуються на дезорганізацію управління військами і зброєю противника.
Мета інформаційної операції досягається вирішенням наступних завдань: інформаційним впливом на противника, інформаційним захистом і ефективним використанням інформаційних ресурсів власного угруповання

військ (сил). Інформаційна операція, звичайно, проводиться в межах відповідної загальновійськової, самостійної, спільної або спеціальної операції.
Форми ведення інформаційної боротьби
Інформаційна операція
Оборонна інформаційна операція
information operation
Інформаційна битва
information battle
Наступальна інформаційна операція
Інформаційна акція
information action

Наступальна інформаційна акція
Наступальний інформаційний вплив
Інформаційна блокада

Радіоелектронне
блокування
Інформаційний удар
information thrust

Рис. 3.11. Основні способи інформаційної боротьби

За масштабами інформаційні операції можна класифікувати як стратегічні, оперативно-стратегічні, оперативні і оперативно-тактичні і характеризувати наступними основними показниками: просторовим розмахом, тривалістю, а також кількісним і якісним складом сил і засобів. В той же час необхідно відзначити, що ця специфічна галузь протиборства не передбачає використання таких чітко визначених для бойових дій понять, як фронт і тил (інформаційний вплив може здійснюватися на всю глибину території противника); сторона, на яку здійснено інформаційний вплив, може про це не знати і т.ін.
В деяких умовах обстановки не виключена можливість проведення в рамках інформаційної операції інформаційної битви [information battle],

в ході якої вирішується одне з найважливіших оперативних завдань. Вона являє собою сукупність узгоджених і взаємопов'язаних за метою, завданнями, місцем і часом інформаційних дій та ударів, об'єднаних загальним задумом, які здійснюються спеціально виділеними силами і засобами та спрямовані для вирішення одного оперативного завдання інформаційної боротьби. В залежності від масштабу і виду інформаційної операції в ній може бути одна або декілька інформаційних битв, що здійснюються одночасно або послідовно.
Інформаційні дії (акції) [information action] — це сукупність узгоджених за метою, завданнями, місцем і часом заходів, що проводяться силами і засобами, залученими для ведення інформаційної боротьби, протягом певного часу в певному районі (напрямку). Під час інформаційних дій можуть здійснюватися інформаційні удари.
Для ефективного проведення заходів інформаційної боротьби інформаційні впливи на противника необхідно починати ще у мирний час, нерідко заздалегідь до початку воєнних (бойових) дій. Такі інформаційні впливи звичайно називають інформаційними акціями [information action], оскільки вони виходять за межі власне інформаційної боротьби в область інформаційного протиборства геополітичних суб'єктів.
Інформаційні дії (акції) можна класифікувати за видами (наступальні і оборонні), масштабом (стратегічні, оперативно-стратегічні, оперативні, оперативно-тактичні і тактичні) і об'єктами впливу (інформаційні системи, морально-психологічний стан особового складу та їхня комбінація). До наступальних інформаційних дій відносяться інформаційний вплив (інформаційна акція) та інформаційна блокада/до оборонних — дії (акції) з інформаційного захисту.
Наступальний інформаційний вплив— це активний, цілеспрямований, узгоджений за завданнями, місцем і часом вплив залучених до ведення інформаційної боротьби сил і засобів протягом певного часу в заданому районі по окремих інформаційних об'єктах системи управління противника або його інформаційного ресурсу в цілому. При цьому можуть здійснюватися різноманітні інформаційні удари.
Інформаційна наступальна акція здійснюється в межах інформаційного протиборства (наприклад, маніпуляція засобами масової інформації, культури, мистецтва і т. ін.).
Інформаційна блокада — це узгоджене за завданнями, місцем і часом застосування сил і засобів з метою найбільш повного зниження можливостей противника з одержання і використання інформації, необхідної для ефективного ведення операцій (бойових дій). В рамках інформаційної блокади можуть також проводитися інформаційні удари різного виду та масштабу. Одним з основних способів досягнення мети інформаційної блокади у воєнній час є радіоелектронне блокування [electronic blocking] — узгоджений вплив засобами радіоелектронного придушення і функціонального ураження на технічні елементи систем розвідки і канали передавання інформації.
Необхідно також відзначити, що мета інформаційної блокади противника у воєнних конфліктах не може бути повністю реалізована без спеціальних заходів (акцій), які проводяться на рівні керівництва держави.
До оборонних відносяться дії (акції) з інформаційного захисту — узгоджені за завданнями, місцем і часом застосування залучених до ведення інформаційної боротьби сил і засобів з метою забезпечення стійкості функціонування системи управління військами (силами) в умовах інформаційного впливу противника.
Під інформаційним ударом [information thrust] розуміють короткочасний потужний узгоджений інформаційний вплив сил і засобів на найбільш важливий елемент (елементи) системи управління (керування) противника для досягнення рішучих цілей із завоювання інформаційної переваги (зниження інформаційної переваги противника).
Інформаційні удари можна класифікувати за масштабом (стратегічні, оперативно-стратегічні, оперативні, оперативно-тактичні, тактичні), типами (радіоелектронні, радіоелектронно-вогневі, комп'ютерні, спеціальні і комбіновані) і ступенем зосередження сил і засобів (вибіркові, зосереджено- масовані і масовані).
Радіоелектронний удар [radio-electronic thrust] — це узгоджений за часом, глибиною та завданнями масований комплексний вплив різноманітних сил і засобів радіоелектронного придушення і функціонального ураження радіоелектронних об'єктів системи керування противника з метою зриву управління на окремих напрямках (або з окремих пунктів управління) на певний час.
Радіоелектронно-вогневий удар [electronic and fiery thrust] — це узгоджений за часом, глибиною та завданнями масований комплексний (радіоелектронний і вогневий) вплив сил і засобів радіоелектронної боротьби, ракетних військ і артилерії, авіації та інших сил і засобів, виділених для боротьби з системами керування противника, з метою зриву управління на окремих напрямках на певний час.
Комп'ютерний (програмний) удар [computer (program) thrust] — це узгоджений за часом, глибиною і завданнями масований комплексний вплив атакуючих сил і засобів деструктивного програмно-математичного впливу па об'єкти автоматизованих систем керування противника з метою зриву управління на окремих напрямках (або з окремих пунктів) на певний час.
Спеціальний удар [spécial thrust] — це узгоджений за часом, глибиною завданнями масований комплексний морально-психологічний вплив залучених до ведення інформаційної боротьби сил і засобів на особовий склад (насамперед на персонал органів управління) угруповання противника з метою зриву (ускладнення) управління на окремих напрямках на певний час.
Для досягнення мети інформаційних ударів, впливів, битв і операцій застосовується вся сукупність способів інформаційної боротьби.
5.5.5.	Методологія оцінки ефективності інформаційної боротьби
Ефективність інформаційної боротьби виражається ступенем реалізації мети інформаційної боротьби.
Оцінка ефективності інформаційної боротьби — це визначення ступеня відповідності результатів інформаційної боротьби її меті (цілі).
Методологія оцінки ефективності інформаційної боротьби— одна з ключових проблем розвитку теорії інформаційної боротьби, вирішення якої надає теорії необхідну фундаментальність і відносну завершеність.
Стосовно до збройної боротьби в методології оцінки ефективності можна виділити два основних рівні. Перший (вищий) рівень включає оцінку ефективності у війнах і збройних конфліктах у цілому, другий — окремі методології оцінки ефективності в операціях (бойових діях).
Крім того, методологія (на кожному з рівнів) має загальну і спеціальну частину. Загальний рівень, призначений для оцінки ефективності власне інформаційної боротьби (як самостійного виду боротьби), спеціальний — для оцінки ефективності дій, в інтересах яких ведеться інформаційна боротьба.
До загальної частини методології повинні входити метод і методика оцінки ефективності інформаційної боротьби, а також показники і критерії її ефективності.
Метод оцінки ефективності інформаційної боротьби — це сукупність способів, прийомів визначення кількісних значень показників інформованої протидіючих сторін та розрахунку ступеня інформаційної переваги однієї з них над іншою у відповідності до мети інформаційної боротьби. В основу методу може бути покладене математичне моделювання процесу забезпечення інформацією органів управління протидіючих сторін.
Методика оцінки ефективності інформаційної боротьби включає ряд взаємозв'язаних етапів оцінки ефективності інформаційної боротьби:
■	 формування інформаційного кадастру органів керування протибор- чих сторін;
■	 оцінку характеристик інформації про обстановку, що поступає в органи керування, її селекцію і класифікацію;
■	 порівняльну оцінку величини показника інформованості органів керування своїми силами і засобами і силами і засобами противника.
Показник інформованості — це інтегральний показник, що відображає повноту і достовірність всієї інформації, необхідної для оцінки обстановки. Таким показником може бути показник правильної інформованості органу керування:
о Іі
12^
К=^-И_,
ОЯ
де о — кількість характеристик тематичного розділу інформаційного кадастру; Я— кількість тематичних розділів інформаційного кадастру; Руі — показник правильної інформованості органу управління про /-ту характеристику у-го розділу інформаційного кадастру (0 < Ру < 1).
Згідно формули, інформованість органу керування може змінюватися від 0 до 1. Причому нижнє значення показника відповідає повній дезінформованої органу керування, а верхнє — стану вичерпно достовірного знання обстановки.
На основі використання загальної частини методології можна вирішити ряд взаємопов'язаних завдань оцінки ефективності інформаційної боротьби, зокрема:
■	оцінка ступеня інформованості органу керування за заданою сукупністю відомостей про обстановку і даних поточної інформації про значення ознак, що розкривають ці відомості;
■	обґрунтування вимог до джерел первинної (ознакової) інформації в інтересах подальшого підвищення якості інформованості органу керування про задану сукупність відомостей;
■	обґрунтування вимог до ступеня блокування і модифікації поточної ознакової інформації при розробці заходів інформаційної протидії;
■	відбір найбільш інформативних ознак для розкриття відомостей інформаційного кадастру;
■	оптимізація часового циклу оновлення поточної інформації і т.ін.
Критерій ефективності інформаційної боротьби — це кількісна міра відображення ступеня інформаційної переваги однієї з протиборчих сторін. Визначається співвідношенням інформованості протиборчих сторін. Числове значення критерію визначається за формулою:

В чисельнику формули — показник інформованості першої, а в знаменнику — другої конфронтуючої сторони. Перевага першої сторони над другою досягається у випадку, якщо Р > 1.
Розділ 4
Психологічна війна та інформаційно- психологічна БЕЗПЕКА ДЕРЖАВИ
4.1.	Основні поняття психологічної війни
4.1.1.	Поняття психологічної війни
Поняття “психологічна війна” [psychological warfare] має два основні визначення [46].
У класичному розумінні— це діяльність спеціальних органів однієї держави, що здійснюють психологічний вплив на цивільне населення і (або) на військовослужбовців іншої держави заради досягнення своїх політичних, а також чисто воєнних цілей. Офіційно психологічна війна проти іноземних держав ведеться тільки з санкції президента, уряду або ради національної безпеки. Проте в країнах із слабкою виконавчою владою та загальним зневажливим ставленням до діючого законодавства вона здійснюється за допомогою засобів масової інформації цими чи іншими політичними угрупованнями або фінансово-промисловими групами (у тому числі транснаціональними).
У повсякденному розумінні психологічна війна— це стихійне, неква- ліфіковане використання засобів спілкування та механізмів соціально- психологічного впливу одними людьми проти інших людей з метою підкорення їх собі або створення сприятливих умов для свого існування й діяльності.
У такому вигляді психологічна війна існує (застосовується) протягом усього існування людини. Проте, якщо у минулому люди уміли впливати один на одного тільки у процесі безпосереднього спілкування, здійснюючи вплив на своїх співбесідників за допомогою слів, інтонації, жестів, міміки, то на сьогодні способи впливу на людську свідомість стали набагато більш різноманітними, дієвішими та витонченими за рахунок накопиченого досвіду, а також за рахунок створення спеціальних технологій спілкування та керування людьми.
В цьому випадку термін “психологічна війна” може характеризувати:
■	 політичну діяльність окремих осіб, угруповань, партій, рухів;
■	 виборчі компанії кандидатів на різноманітні виборні посади;
■	 рекламну діяльність комерційних структур;
■	 боротьбу індивідів (і малих груп) у суперництві за лідерство у виробничих, наукових та інших колективах;
■	 політичне, економічне або культурне протистояння конфліктуючих між собою етносів;
■	 переговорний процес між конкуруючими фірмами або організаціями.
4.1.2.	Цілі та завдання психологічної війни
Основними цілями (метою) психологічної війни є зміна в бажаному напрямку психологічних характеристик людей (поглядів, думок, ціннісних орієнтацій, настроїв, мотивів, установок, стереотипів поведінки), а також групових норм, масових настроїв, суспільної свідомості в цілому.
У противоборстві держав — це спотворення інформації, яка одержується політичним керівництвом, командуванням і особовим складом збройних сил противника, і нав'язування їм фальшивої або беззмістовної інформації, яка позбавляє можливості правильно сприймати події або поточну обстановку та приймати правильні рішення.
Досягнення цілей психологічної війни призводить до вирішення наступних головних завдань:
■	запобігання можливого воєнного конфлікту;
■	ослаблення морального духу особового складу збройних сил і цивільного населення противника;
■	схилення його до відмови від участі в бойових діях;
■	створення передумов для досягнення намічених воєнно-політичних цілей з мінімальними людськими втратами і матеріальними витратами.
Мету і завдання психологічної війни можна класифікувати й уточнювати відповідно до умов ведення психологічної війни (мета й завдання психологічної війни у мирний, воєнний і післявоєнний час, а також у ході миротворчих операцій), об'єктів психологічної війни (військовослужбовців, цивільного населення, вищого воєнно-політичного керівництва противника і його союзників, а також світової суспільної думки й країн-союзників), часу ведення психологічної війни (стратегічні, оперативні, тактичні).
На теперішній час у багатьох розвинених країнах здійснюється об'єднання в одне ціле сил та засобів психологічного впливу, призначених для досягнення політичних, ідеологічних і воєнних цілей. Цей процес приймає різноманітні форми, залежно від історичних традицій, політичних і економічних умов у тій чи іншій країні.
В одних країнах ідуть шляхом створення підрозділів психологічної війни з кадровим персоналом, добре навченим, оснащеним, готовим до практичних дій у будь-якому місці та в будь-який час. Ці підрозділи звичайно входять до складу спеціальних служб або збройних сил держави. При необхідності вони можуть використовуватися у мирний час, у тому числі проти власних громадян.
В інших державах підрозділи психологічної війни скороченого складу входять у цивільні структури. Коли нема війни, на них покладають виконання обов'язкових обсягів пропагандистських та ідеологічних завдань на замовлення уряду і в інтересах національної безпеки.
Нарешті, у ряді країн як державні органи пропаганди, так і комерційні
засоби масової інформації очолюють кадрові спеціалісти психологічної вій-
ни. Вони здійснюють постійне пропагандистсько-інформаційне забезпечен-
ня політичного керівництва своїх держав.
Таким чином, психологічна війна — це сукупність різноманітних форм,
методів і засобів впливу на людей з метою зміни в бажаному напрямку їхніх
психологічних характеристик (поглядів, думок, ціннісних орієнтацій, на-
строїв, мотивів, установок, стереотипів поведінки), а також групових норм,
масових настроїв, суспільної свідомості в цілому (рис. 4.1).
ПСИХОЛОГІЧНА ВІЙНА
psychological warfare

- сукупність різноманітних форм, методів і засобів впливу на людей з метою зміни в бажаному напрямку їх психологічних характеристик (поглядів, думок, ціннісних орієнтацій, настроїв, мотивів, установок, стереотипів поведінки), а також групових норм поведінки, масових настроїв, суспільної свідомості в цілому.
ІНІНМші
Технології психологічної війни
Основні поняття психологічної війни
Характеристики об’єктів психологічного впливу
Мета психологічної війни
Методика вивчення об’єктів психологічного впливу
Завдання психологічної війни
Психологічний вплив
Форми психологічної війни
Усне (звукове) мовлення
Зміст психологічного впливу
 ТГ г
Вплив друкованими і образотворчими засобами
Ефективність психологічного впливу
Вплив радіо- і телевізійним мовленням
Органи психологічної війни
Методи впливу у психологічнії війні
—і	
Засоби психологічної війни
Переконування
Засоби звукового мовлення
Навіювання
Особливі способи та прийоми психологічної війні
Засоби радіомовлення та телебачення
Дезінформування
Поліграфічні засоби
Маніпулювання свідомістю
Засоби доставки інформаційно- пропагандистських матеріалів
“7	"	^	"	’	Г	•
Розповсюдження чуток та міфів Jjj
Рис. 4.	1.Основні поняття психологічної війни

У психологічній війні психологічні впливи можуть здійснюватися різними методами:
■	 власне психологічними засобами;
■	 воєнними засобами;
■	 використанням торгівельних і фінансових санкцій;
■	 політичними засобами.
4.1.3. Види та закономірності психологічних впливів
Види психологічних впливів
Психологічний вплив [psychologic influence] — це вплив на людей (на окремих індивідів і на групи), який здійснюється з метою зміни ідеологічних і психологічних структур їхньої свідомості й підсвідомості, трансформації емоційних станів, стимулювання певних типів поведінки.
Психологічні впливи поділяють на наступні види (рис. 4.2):
■	 інформаційно-психологічний;
■	 психогенний;
■	 психоаналітичний;
■	 нейролінгвістичний;
■	 психотронний;
■	 психотропний.
	Психологічний вплив	1	
	psychologic influence		
■
- вплив на людей, який здійснюється з метою зміни ідеологічних і психологічних структур ЇХ І свідомості та підсвідомості, трансформації емоційних станів, стимулювання певних типів і поведінки	
				з» ' ' & тжш ж і ж і	
Інформаційно-психологічний
вплив
Informational-psychologic influence	II		Нейролінгвістичний вгілив neurolinguistic influence	
				:■		",'VVV	,
т&Ш ШМШШ ШШШшШ W	
Психоаналітичний вплив psychoanalytic influence	§		Психотронний вплив
psychotronic influence	
	/V
І
і	Ш			ШШ Ш * ш и	
Психогенний вплив psychogenic influence	ш		Психотропний вплив psychotropic influence	
Рис. 4.2. Види психологічних впливів

Інформаційно-психологічний вплив [informational-psychologic influence] — це вплив словом, інформацією. Мета впливу — формування певних ідеологічних (соціальних) ідей, поглядів, уявлень, переконань; одночасно
7-5-1523
він викликає у людей позитивні або негативні емоції, почуття і навіть бурхливі масові реакції.
Психогенний вплив [psychogenic influence] є наслідком фізичного впливу на мозок індивіда, результатом якого є порушення нормальної нервово-психічної діяльності, або шокового впливу навколишніх умов або будь-яких подій (наприклад, картин масових зруйнувань, численних жертв і т.ін.) на свідомість людини, внаслідок чого вона не може раціонально діяти, втрачає орієнтацію у просторі, відчуває афект або депресію, впадає в паніку, у ступор і т.ін. Частковим випадком психогенного впливу є вплив кольору на психофізичний і емоційний стан людини.
Психоаналітичний (психокорекційний) вплив [psychoanalytic influence] — це вплив на підсвідомість людини терапевтичними засобами, особливо в стані гіпнозу або глибокого сну. Існують також методи, що виключають свідомий опір як окремого індивіда, так і груп людей, які не сплять (комп’ютерний психоаналіз і комп'ютерна психокорекція).
Нейролінгвістичний вплив [neurolinguistic influence] змінює мотивацію людей шляхом уведення в їхню свідомість спеціальних лінгвістичних програм (нейролінгвістичне програмування). Основним об'єктом впливу є нейрофізіологічна активність мозку та емоційно-вольовий стан, який виникає внаслідок активності мозку.
Головний засіб впливу— спеціально підібрані вербальні (словесні) і невербальні програми, засвоєння змісту яких дозволяє змінювати в заданому напрямку переконання, погляди й уявлення людини (як окремого індивіда, так і цілих груп людей).
Суб'єктом нейролінгвістичного впливу є спеціаліст (інструктор), який спочатку виявляє в психіці суперечливі (конфліктуючі) погляди і переконання, а також негативні емоційні стани (переживання, настрій, почуття), які турбують людей, а на наступному етапі за допомогою спеціальних прийомів допомагає усвідомити дискомфортність їхнього реального стану (соціально-економічного, культурного,, фізичного і як наслідок— психологічного) і вносить у свідомість зміни, які змушують людей по-іншому сприймати життєві ситуації і будувати відносини з іншими людьми.
Психотронний вплив [psychotronic influence] здійснюється шляхом передавання інформації через позачуттєве (позаусвідомлюване) сприйняття. Психотронні впливи вивчає наука про механізми інформаційних зв'язків, регуляції і керування психікою, енергетикою і фізіологією людини — пси- хотроніка (від “психо-” і “(елек)тР°шка”)- Засоби психотронного впливу, створені на основі можливостей і знань психотроніки при вирішенні ПСІ- проблеми називають психотронною зброєю.
Вважається, що ПСІ-проблема — психофізична проблема ідентифікації і управління станом свідомості і психіки людини. Відомі факти робіт із створення генераторів високочастотного і низькочастотного кодування мозку, біологічних установок, з використанням хімічних і біологічних засобів для стимулювання певних психологічних реакцій.
Психотропний вплив [psychotropic influence] — вплив на психіку людей за допомогою психотропних засобів (медичних препаратів, хімічних або біологічних речовин). До психотропних засобів звичайно відносять лікувальні речовини, що здійснюють вибірковий вплив на психічні функції людини: антидепресанти, нейролептичні, психо-стимулюючі засоби, транквілізатори.
Механізм реалізації психологічного впливу
Для здійснення психологічного впливу необхідно спочатку спровокувати збої та перекоси у функціонуванні окремих компонентів психіки об'єкта впливу. Динамічна рівновага між ними порушиться, і він почне переживати стан когнітивного дисонансу.
Когнітивний дисонанс [cognitive dissonance] (франц. dissonance, від лат. dissonans — “різноголосий, різнозвучний”) — неузгодженість, суперечливість між інтелектуально-пізнавальними і всіма іншими (споживчо-мотиваційними, емоційно-вольовими, комунікаційно-поведінковими) компонентами психіки людини.
Наявність когнітивного дисонансу викликає у людини прагнення зменшити його або хоча б перешкодити його подальшому збільшенню. Прояв цього прагнення: недовірливе відношення до нової інформації або зміна поведінки у відповідності з новою інформацією, або переосмислення попередньої інформації у новому ракурсі.
Після цього можна знову спонукати до відновлення душевної рівноваги за рахунок зміни своїх попередніх, звичних для нього поглядів, переконань і відносин, а потім і стереотипів поведінки.
Виділяють три етапи психологічного впливу:
■	 операціональний, коли здійснюється діяльність його суб'єкта;
■	 процесуальний, коли має місце прийняття (схвалення) або неприйняття (несхвалення) впливу його об'єктом;
■	 заключний, коли проявляються реакції як наслідок перебудови психіки об'єкта впливу.
Перебудова психіки може бути різноманітною як за широтою, так і за стійкістю у часі. У першому випадку розрізняють парціальні зміни, тобто зміни будь-якої однієї психологічної якості (наприклад, думки людини про конкретне явище), і більш загальні зміни психіки, тобто зміни ряду психологічних якостей індивіда (або групи). В іншому випадку зміни можуть бути короткочасними або довготривалими.
Психологічний вплив здійснюється на конкретні сфери психіки окремої людини, груп людей та суспільної свідомості у цілому:
■	 споживацько-мотиваційну (знання, переконання, ціннісні орієнтації, потяги, бажання);
■	 інтелектуально-пізнавальну (відчуття, сприйняття, представлення, уявлення, пам’ять та мислення);
■	 емоційно-вольову (емоції, почуття, настрої, вольові процеси);
■	 комунікативно-поведінкову (характер і особливості спілкування, взаємодії взаємовідносин, міжособистністного сприйняття).
Це означає, що психологічний вплив тільки тоді дає найбільший реальний ефект, коли враховуються властиві цим конкретним сферам особливості функціонування індивідуальної, групової та суспільної свідомості.
Закономірності психологічного впливу
Психологічний вплив має свої закономірності:
• якщо психологічний вплив спрямований на споживчо-мотиваційну сферу психіки людини, то його результати виявляються в першу чергу на спрямованості й силі спонукання (потягу й бажань) людей;
■	 коли під прицілом емоційна сфера людей, то це відбивається на внутрішніх переживаннях, а також на відносинах між особистостями; сполучення впливів на споживчо-мотиваційну й емоційну сфери дозволяє впливати на вольову активність людей і таким чином керувати їхньою поведінкою;
■	 вплив на комунікативно-поведінкову сферу (специфіку взаємовідносин і спілкування) дозволяє створювати соціально-психологічний комфорт і дискомфорт, змушувати людей співробітничати або конфліктувати з оточуючими;
■	 в результаті впливу на інтелектуально-пізнавальну сферу психіки людини в потрібну сторону змінюються її уявлення, характер сприйняття нової інформації і, в результаті, “картина світу” людини.
Результативність психологічного впливу залежить від особливості механізмів трансформації переконань, стереотипів і установок людей.
Поняття “трансформація” [transformation] (лат. transformatio) відображає зміну, перетворення виду, форми, істотних властивостей чого-небудь. Механізм трансформації переконань полягає у наступному.
Переконання [views] — це свідомі, стійкі мотиви діяльності людей, що мають зазвичай ідеологічну основу і виявляються в їхніх діях, вчинках і поведінці. Проте небезпека або реальна загроза життю людини заставляє її турбуватися про своє виживання. При цьому, відповідно до закономірностей когнітивного дисонансу, її сталі переконання похитуються. Тому цілеспрямований психологічний вплив ззовні сприяє їхньому послабленню, нейтралізації або заміні на протилежні.
Стереотипи [stereotype] (від грец. (гсерєдд— “твердий, просторовий” і wkOq— “слід, відбиток”) являють собою розповсюджені в певних соціальних і етнічних групах схематизовані уявлення про факти дійсності, що обумовлюють надто спрощені (як правило — неадекватні реальності) оцінки й судження представниками цих груп. Вони формуються в результаті неодноразового смислового й емоційного акцентування свідомості людей на цих або інших явищах і подіях, багаторазового їхнього сприйняття і закарбовування у пам’яті.
Стереотипи найчастіше відображають не суттєві, а зовнішні, найбільш помітні, найбільш яскраві риси явищ або подій. Будь-яка оцінка останніх, відповідно до стереотипу, приймається без доказів і вважається правильною, тоді як усяка інша піддається сумніву. Важливо відзначити, що стереотипи виникають в індивідуальній, груповій і суспільній свідомості в результаті впливу не тільки навколишнього середовища, але і внаслідок сприйняття досвіду, поглядів, суджень інших людей. Саме тому стереотипи можуть стати об'єктами психологічного впливу. їхня трансформація є одночасно і передумовою дії такого впливу, і умовою, дотримання якої дозволяє змінювати поведінку людей.
Механізм трансформації установок полягає у наступному. Установка — це стан внутрішньої готовності (налаштованості) людей на специфічний для них прояв почуттів, інтелектуально-пізнавальної і вольової активності, динаміки й характеру спілкування, предметно-практичної діяльності і т.ін., який відповідає наявним у них потребам.
Виникнення установки передує усвідомленню людьми певної потреби і тих умов, у яких ця потреба може бути задоволеною. Цілеспрямований психологічний вплив створює таку ситуацію, в якій наявна потреба задовольняється наданням людям конкретної інформації, що подається певним чином. Завдяки їй, установка формується, закріплюється, замінюється або змінюється у свідомості людей.
Серед найбільш важливих закономірностей формування та прояву установок у психологічній війні можна відзначити наступні:
■	 якщо психологічний вплив має за мету формування нових переконань, поглядів, ціннісних орієнтацій, а людина на даний час голодує, не влаштована, не має даху над головою, хвора і т.ін., то такий вплив не призводить до бажаних змін у заданому напрямку;
■	 незалежно від майстерності подання та особливостей змісту психологічного впливу, він не буде ефективним, якщо не відповідає внутрішнім потребам людини.
Довготривалої, стійкої зміни поведінки людей у результаті психологічної війни можна досягнути лише в тій мірі, в якій удасться похитнути вже наявні в ній установки. Потім на цій основі можна сформувати нові установки.
Процес зміни установок також підпорядковується певним закономірностям:
■	 людині необхідно пояснити загальну спрямованість процесу зміни її установок;
■	 трансформація установок проходить успішно тільки тоді, коли психологічний вплив, що здійснюється в тих цілях, відповідає потребам і мотивам людини;
■	 зміна установок більш імовірна, якщо зміст сприйнятої у ході психологічного впливу інформації відповідає нормам групової та інди-
^ відуальної поведінки людей, а джерело інформації викликає довіру та є достатньо компетентним.
Зміна установок стає більш стійкою, якщо реальність, що оточує людину, підтверджує зміст інформації, сприйнятої у ході психологічного впливу; трансформація установок тим ефективніша, чим активніше використовуються різноманітні способи психологічного впливу.
Психологічний вплив дозволяє частково або повністю змінювати (послаблювати, підсилювати) установки, що засвоєні вже раніше, та формувати нові.
Можливі малі зміни установок, під якими розуміють часткову трансформацію будь-якого її компоненту: інтелектуально-пізнавального (інформаційного), емоційно-оцінювального або комунікативно-поведінкового.
Кардинальна зміна установок, що склалися вже раніше, за допомогою психологічного впливу досягається достатньо рідко. Справа в тому, що установка формується протягом тривалого часу, пов'язана з системою цінностей людини, носить стійкий характер. Для того щоб трансформувати установки, необхідно:
■	 здійснювати безперервний психологічний вплив протягом тривалого часу;
■	 неодноразово використовувати різні аргументи, підкріплені реальними фактами;
■	 систематично підсилювати переконливість аргументів.
Психологічний вплив залежить від тих цілей і завдань, заради вирішення яких вони починаються, а також від можливостей (сил та засобів), що потребуються для цього.
Зміст психологічного впливу реалізується шляхом проведення психологічних операцій або шляхом здійснення разових заходів.
4.2.	Основи психологічних операцій
4.2.1.	Зміст психологічних операцій
Психологічна операція [psychologic operation] — це сукупність узгоджених, скоординованих і взаємопов'язаних за метою, завданнями, місцем і часом, об'єктами і процедурами видів, форм, способів та прийомів психологічного впливу.
Разові заходи психологічної війни — це короткочасні цілеспрямовані дії окремих підрозділів або окремих фахівців, які відрізняються обмеженим характером і здійснюються в обмежених (локальних) масштабах.
Психологічні операції та разові заходи психологічної війни розрізняють між собою цілями, завданнями, об'єктами впливу, технологіями та тими умовами, в яких вони проводяться.
Психологічні операції складаються з політичних, воєнних, економічних, дипломатичних і власне інформаційно-психологічних заходів, спрямованих на конкретні групи населення й військ противника з метою впровадження їм чужих ідеологічних і соціальних установок, формування хибних стереотипів поведінки, трансформації в необхідному напрямку їхніх настроїв, почуттів, волі, спонукання їх до відмови від бойових дій, зрадництва, здачі у полон або дезертирства.
При правильному плануванні психологічні операції передують застосуванню воєнної сили, а потім супроводжують або доповнюють повторне її використання. Вони здійснюються в рамках державної політики, а їхня воєнна та прикладна сторони узгоджуються та координуються з діяльністю відповідних урядових закладів.
Психологічні операції бувають різних видів (рис. 4.3), які у свою чергу класифікують:
■ за тривалістю — стратегічні, оперативні, тактичні;

за умовами та часом здійснення — психологічні операції мирного часу та загрозливого періоду; психологічні операції воєнного часу; психологічні операції у миротворчій діяльності;
Рис. 4.3. Класифікація психологічних операцій

за спрямованістю — психологічні операції проти цивільного населення; психологічні операції проти військ противника; психологічні операції проти командування противника; психологічні операції для введення противника в оману; психологічні операції для сприяння опозиційним силам і дисидентським рухам; психологічні операції для здійснення культурної експансії й диверсій; консолідуючі психологічні операції.
Психологічна операція
psychological operation
■ сукупність узгоджених, скоординованих і взаємозв’язаних за метою, завданнями, місцем і часом, об’єктами і процедурами видів, форм, способів та прийомів психологічної війни
Заходи психологічної війни (як складова або самостійна частина психологічних операцій) проводять для впровадження у свідомість населення й військ противника конкретних поглядів, переконань або лозунгів, мотивів недовіри або невдоволення діями свого політичного й воєнного керівництва, усвідомлення свого незавидного положення, загрози життю й благополуччю родичів, і для введення їх в оману, обманювання, схилення до співробітництва.

Заходи психологічної війни поділяють на:
■	 заходи зниження морального духу населення й військовослужбовців противника;
■	 заходи підривання боєздатності підрозділів і частин противника;
■	 заходи схилення противника до переходу на іншу сторону.
Підготовка й проведення психологічних операцій повинні відповідати наступним принципам:
■	 підготовка психологічних операцій повинна починатися заздалегідь, приховано, ретельно, із врахуванням індивідуальних і соціально- психологічних особливостей об’єктів впливу;
■	 психологічні операції планують і проводять із врахуванням виявлених слабких місць у морально-психологічному стані населення й особового складу військ противника, з урахуванням особливостей воєнно-політичної й оперативної обстановки, наявних сил та засобів;
■	 відповідні начальники органів психологічної війни особисто відповідають за проведення й ефективність психологічних операцій, а також за використання сил і засобів, що знаходяться в їхньому розпорядженні;
■	 психологічні операції різноманітних видів проводять за єдиним планом, узгоджують між собою, а також із бойовими діями військ;
■	 усі сили й засоби психологічних операцій необхідно використовувати масовано, комплексно й різноманітно.
Виділяють наступні основні етапи підготовки й проведення психологічних операцій і заходів психологічної війни:
■	 планування;
■	 формулювання мети операцій (заходів);
■	 визначення й вивчення об'єктів впливу;
■	 вибір конкретних видів, форм, методів, способів і прийомів здійснення психологічних впливів;
■	 розробка змісту (технології застосування основних складових) психологічних впливів;
■	 визначення комунікативних контурів і умов здійснення психологічних впливів, а при необхідності й створення їх;
■	 контроль за ефективністю проведення конкретних психологічних операцій і заходів.
4.2.2.	Ефективність психологічного впливу в психологічній операції
Ефективність психологічного впливу— це ступінь реалізації мети психологічної війни. Вона залежить від цілого ряду факторів, які поділяються на передумови сприйняття психологічного впливу й передумови засвоєння змісту психологічного впливу.
Сприйняття психологічного впливу
Сприйняття [perception] — це процес відображення у свідомості людини предметів та явищ об'єктивного світу, що діють у даний момент на органи чуття, ставлення до чого-небудь, реагування на щось певним чином.
Під сприйняттям психологічного впливу розуміють сприйняття інформації об'єктом психологічного впливу. Ефективність сприйняття впливу в першу чергу залежить від одного з ключових психічних процесів: сприйняття навколишнього світу, а також від соціального сприйняття.
Сприйняття навколишнього світу (перцепція) являє собою цілісне відображення предметів, ситуацій і подій, що виникає внаслідок безпосереднього впливу подразників на органи чуття людини.
Органи чуття [senses, organs of sense] — це органи зору, слуху, гравітації, нюху, смаку, дотику, що складаються з чутливих нервових клітин і допоміжних структур. Вони сприймають і попередньо аналізують різноманітні подразнення, що отримуються організмом із зовнішнього і внутрішнього середовища; передають інформацію в центральну нервову систему. Органи чуття сприяють найбільш досконалому пристосуванню організму до навколишнього світу.
Сприйняття являє собою комплексний процес, який включає:
■	 відображення стимулу й ситуації;
■	 їхню реєстрацію;
■	 інтерпретацію сприйнятого;
■	 відповідну реакцію на сприйняте.
Будь-який акт здійснюється у формі конкретних образів, які в більшій або меншій мірі пов'язані з іншими психічними пізнавальними процесами: мисленням, пам'яттю, увагою — і спрямовуються мотивацією, мають певне емоційне забарвлення. При організації подання інформації необхідно завжди враховувати емоційний настрій об'єкта й здатність інформації, що повідомляється, викликати саме ті переживання, які загострюють її сприйняття (інтерес, цікавість, здивування).
Інформація повинна організовуватися й подаватися таким чином, щоб сприяти розрядці емоційної напруги, що виникає в об'єкта в процесі психологічного впливу. Це формує його довіру до суб'єкта, яка проявляється в подальшому у формі готовності до одержання і засвоєння нових подібних повідомлень. Розрізняють сприйняття, адекватне реальності, та ілюзорне сприйняття.
Під соціальним сприйняттям розуміють сукупність процесів міжосо- бистісного й міжгрупового сприйняття. Інша назва — соціальна перцепція.
Міжособистісне сприйняття — це сприйняття, розуміння й оцінка людини людиною (одними людьми інших людей). Специфіка такого сприйняття у великому ступені упередженості, що знаходить свій прояв у суцільності пізнавальних і емоційних компонентів. У процесі міжособистісного сприйняття виникає ряд психологічних ефектів, серед яких ефекти новизни, первинності, стереотипності, ореолу.
Ефект новизни виникає при сприйнятті людьми один одного і полягає в тому, що по відношенню до знайомої людини найбільше значення має остання (тобто, більш нова) інформація про неї, а по відношенню до незнайомої людини більше значення має перша інформація.
Ефект первинності являє собою психологічний ефект, суть якого полягає в тому, що ймовірність пригадування декількох перших елементів однорідного матеріалу більш висока, ніж середніх (при цьому, чим більший обсяг пред'явленого матеріалу та чим вищий темп його подання, тим менша кількість перших елементів запам'ятовується).
Ефект стереотипності виражається у спрощеному й схематичному, але стійкому уявленні про будь-що (або будь-кого). Стереотипи стихійно формуються в умовах дефіциту інформації або нездатності індивіда інтерпретувати її адекватно. Стереотип ніколи не буває істинним, він завжди містить тенденційні, наперед задані характеристики явища, тому завжди неадекватний цьому явищу. Стереотип узагальнює явища за принципом зовнішньої подібності або випадкового збігу, проте не аналізує його глибинну сутність.
Ефект ореолу (франц. aureole — “сяяння”, від лат. aureolus — “золотий”) полягає в розповсюдженні первинної загальної оцінки людини (людей) на сприйняття її (їх) учинків і особистих якостей. Так, якщо перше враження про людину (людей) в цілому прихильне, то в подальшому вся її (їхня) поведінка, риси і вчинки починають переоцінюватись в позитивну сторону. У них виділяють і перебільшують тільки позитивні моменти, а негативні як би недооцінюють або взагалі не помічають. Якщо ж загальне перше враження про будь-яку людину (людях) виявилося негативним, то навіть позитивні її (їхні) якості та поступки в подальшому не помічають, або недооцінюють на фоні гіпертрофованої уваги до недоліків.
Міжгрупове сприйняття представляють такі процеси соціального сприйняття, в яких як суб'єктом, так і об'єктом сприйняття виступають соціальні групи або спільності. Специфіка міжгрупового сприйняття полягає:
■	 в об'єднанні індивідуальних уявлень в деяке ціле, яке якісно відмінне від елементів, що його складають;
■	 в тому, що якщо міжгрупове сприйняття один раз склалося, то воно слабо змінюється під зовнішнім впливом;
■	 в обмеженому, спрощеному і схематичному діапазоні варіантів сприйняття й оцінки іншої групи.
Міжгрупове сприйняття характеризується стереотипністю, суцільністю пізнавальних і емоційних компонентів, афективною забарвленістю (див. афект), різко вираженою оцінною спрямованістю. Саме тому воно визначається упередженістю, а у міжгруповому сприйнятті завжди мають місце помилки (спотворення) відносно їхньої істинності, що є психологічним підґрунтям ефекту міжгрупової дискримінації.
Ефект міжгрупової дискримінації (лат. discriminatio від di-scrimino — “розрізняю, розділяю”) передбачає встановлення відмінностей між власною і іншою групою. В певних умовах міжгрупові відмінності можуть штучно підкреслюватися або перебільшуватися.
Міжгрупова дискримінація — явище не тільки психологічне, в основі якого лежать пізнавальні механізми встановлення тотожності й відмінності, але також і соціальне.
Результати міжгрупової дискримінації проявляються у вигляді двох тенденцій:
■	 встановлення відмінностей, що оцінюються позитивно на користь власної групи;
■	 встановлення відмінностей, що оцінюються позитивно на користь іншої групи.
В першому випадку спостерігається пріоритет свого групового членства над співпаданням поглядів з представниками чужої групи, тобто, індивід в ситуації вибору швидше віддасть перевагу навіть таким членам “своєї” групи, з якими він не згідний, ніж тим членам “чужої” групи, з якими його об’єднує подібність точок зору.
Друга тенденція веде до послаблення внутрішньогрупових зв'язків, девальвації внутрішньогрупових цінностей і дезінтеграції групи як такої. Як правило, на це й орієнтовані психологічні впливи.
Розроблено ряд рекомендацій, які дозволяють підвищити ефективність сприйняття психологічного впливу:
■	 психологічний вплив повинен організовуватися відповідно до закономірностей сприйняття і бути логічно продуманим, тоді він як би веде думку об'єкта впливу за собою, сприяє формуванню у нього необхідних установок і стереотипів;
■	 психологічний вплив доцільно будувати у вигляді ланцюжка: стимули й асоціації, тезиси й аргументи, причини й наслідки, — в його змісті слід іти від старого до нового, від відомого до невідомого;
■	 необхідно враховувати, які конкретні елементи психологічного впливу в більшій мірі привертають увагу; абстрактні міркування слід чергувати з конкретними фактами, прикладами, ілюстраціями;
■	 яскраві, різноманітні, переконливі психологічні впливи дозволяють краще утримувати увагу об'єкта й ефективно впливати на нього;
■	 слід приймати заходи усунення всіх можливих джерел відволікання уваги об'єкта психологічного впливу.
Засвоєння психологічного впливу
Засвоєння є основним шляхом набування суспільного досвіду. Засвоєння психологічного впливу — це засвоєння інформації об'єктом психологічного впливу. Ефективність засвоєння психологічного впливу в першу чергу залежить від особливостей пізнавальних процесів людини: пам'яті, мислення й уяви.
Пам'ять людини являє собою сукупність процесів організації й зберігання минулого досвіду, що робить можливим його повторне використання II діяльності, у тому числі й в інтересах психологічної війни. Розрізняють наступні види пам’яті: моторну, емоційну, словесно-логічну. Усі вони пов'я- іані з процесами запам’ятовування, які, крім того, містять процеси мислення (у складній і суперечній єдності з мовою), прояву інтересів і потреб, емоцій і чуття.
Запам'ятовування — це узагальнена назва процесів, які забезпечують збереження матеріалу в пам'яті людини. Успішність запам'ятовування визначається в першу чергу можливістю введення нового матеріалу в систему осмислених зв'язків. Важливу роль серед його механізмів має повторення. Разом із тим можна обійтися й без повторення, якщо людині необхідно запам'ятати життєво важливий матеріал або відомості, які несуть велике смислове навантаження.	/
Мислення [thought, thinking] — вища ступінь пізнання, процесу відображення об'єктивної дійсності. Дозволяє одержати знання про такі об'єкти, властивості реального світу, які не можуть бути безпосередньо сприйняті на чуттєвому рівні пізнання.
Результат дії мислення фіксується в мові. Мисленню властиві такі процеси як абстрагування, аналіз і синтез, постановка певних завдань та знаходження шляхів їхнього вирішення, висування гіпотез, ідей і т.ін. Результатом процесу мислення завжди є та чи інша думка. Здатність мислення до узагальненого відображення дійсності виражається в здатності людини створювати загальні поняття. Утворення наукових понять пов'язане з формулюванням відповідних законів. Здатність мислення до опосередкованого відображення дійсності виражається в здатності людини до акту умовиводу, логічного висновку, доказу. Ця здатність розширює межі пізнання. Вона дозволяє, відштовхуючись від аналізу фактів, доступних безпосередньому сприйняттю, пізнавати те, що недоступно сприйняттю за допомогою органів чуття. Поняття і системи понять (наукові теорії) фіксують (узагальнюють) досвід людства, та являють концентрацію знань людей і є відправним пунктом для подальшого пізнання дійсності.
Уява являє собою психічний процес. Вона виражається в побудові образу засобів і кінцевого результату діяльності суб'єкта, у створенні програми поведінки в невизначеній ситуації, у створенні образів, що відповідають опису об'єкта.
Образ [image] — це результат та ідеальна форма відображення предметів і явищ матеріального світу у свідомості людини. Образ на чуттєвому ступені пізнання — це відчуття, сприйняття, уявлення; на рівні мислення — поняття, судження, умовиводи.
Матеріальною основою втілення образу виступають практичні дії, мова, різноманітні знакові моделі. За змістом образ об'єктивний у тій мірі, в якій він адекватно відображає об'єкт.
4.2.3.	Органи та засоби проведення психологічних операцій
Для проведення психологічних операції створюються так звані органи психологічної війни.
Органи психологічної війни — це органи керування психологічними операціями та люди (фахівці, офіцери, військові підрозділи) для їх проведення, Вони повинні бути здатним до швидкого розгортання, оперативного слідкування за обстановкою в різноманітних регіонах, спроможними до виконання поставлених завдань у будь-яких умовах. На озброєнні органів психологічної війни знаходяться різноманітні види технічних засобів психологічної війни.
Технічні засоби психологічної війни призначені для практичного вирішення завдань психологічного впливу на війська і цивільне населення. До таких засобів відносяться:
■	 засоби звукового мовлення;
■	 засоби радіомовлення й телебачення;
■	 поліграфічні засоби;
■	 засоби доставки інформаційно-пропагандистських матеріалів.
4.3.	Технології психологічної війни
4.3.1.	Основні характеристики обгєктів психологічної війни
Визначення об'єктів психологічної війни
Об'єктами впливу в ході психологічної війни завжди є люди: конкретні представники цивільного населення або особового складу збройних сил. Тому вивчення та врахування психологічних особливостей тих та інших в обов'язковому порядку передують проведенню психологічних операцій як таких. Від цього залежить їхня ефективність.
В широкому розумінні до об'єктів психологічної війни відноситься весь особовий склад і все цивільне населення противника, а також союзних йому держав. У вузькому розумінні — це конкретні люди:
■	 особовий склад тих чи інших військових підрозділів противника;
■	 персонал органів управління й забезпечення;
■	 службовці об'єктів соціально-економічної інфраструктури (залізничних, дорожніх, авіаційних, портових вузлів і споруд);
■	 напевно визначені категорії населення (наприклад, національні, релігійні та інші меншини).
У залежності від характеру воєнної* політичної, економічної ситуації, об'єкти психологічних операцій можуть мінятися й уточнюватись. Так, в оборонній операції ними можуть бути:
■	 частини (підрозділи) першого ешелону військ, що ведуть наступ;
■	 особовий склад підрозділів, оточених у результаті проведення контратак;
■	 особовий склад тактичних десантів, що діють у смузі оборони з'єднання.
Характеристиками об'єктів психологічного впливу, які підлягають виявленню і врахуванню в психологічній війні є (рис. 4.4):
■	 національно-психологічні особливості;
■	 індивідуально-особистісні особливості;
■	 групова належність;
■	 особливості морально-психологічного стану.

Темперамент
ХАРАКТЕРИСТИКА ОБ’ЄКТІВ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ВІЙНИ
ч. ; /ч:/ ' .	;	'	:	Ч*	;	.	ч	.	:	,
Національно-психологічні
особливості
Особливості морально- психологічного стану
Морально-психологічна
підготовка

Індивідуально-особисті сні особливості
Взаємозв’язок між статурою та характером
Елементи морально- психологічної підготовки
Акцентуація характеру
Рис.	4.4. Характеристика об'єктів психологічного впливу
Національно-психологічні особливості об'єктів психологічної війни
Національно-психологічні особливості — це форма прояву національної психології, специфіку якої необхідно враховувати для досягнення максимального ефекту психологічного впливу.
Національна психологія являє собою складову частину духовного життя суспільства, яка відображає те спільне, що у представників цілої нації (етносу) в уяві, стійких формах поведінки, рисах психологічного складу, в реакціях, мовленні і мові, відносинах з іншими людьми та природою.
Слід мати на увазі, що об’єкти психологічного впливу (військовослужбовці й населення противника) — це люди, які думають, відчувають, переживають, сприймають сказане у відповідності до закономірностей, притаманних даній етнічній спільності. Якщо способи психологічного впливу на війська й населення противника, зміст і форма подавання агітаційно-пропагандистських матеріалів не відповідають національно-психологічним особливостям об'єкта, то сам вплив може бути або даремним, або призведе до протилежного результату.
Органи психологічної війни ряду кран мають значний досвід вивчення національно-психологічних особливостей різноманітних етносів. Вважається, що правильне врахування цих особливостей людей приблизно на одну третину підвищує ефективність психологічного впливу на них.
Індивідуально-особистісні особливості об'єктів психологічної війни
Індивідуально-особистісні особливості— це характеристики різних категорій людей, специфіку яких необхідно враховувати для досягнення максимального ефекту психологічного впливу. Існує ряд класифікацій, що дозволяють відрізняти одні категорії людей від інших. Так за класифікацією Кречмера-Шелдона, що заснована на взаємозв'язку між статурою й характе
ром, розглядають три основних групи людей: пікніки (ендоморфи), атлетіки (мезоморфи), астеніки (ектоморфи).
Пікнік [pyknic] (від грец. 7 wKvog— “міцний, кремезний”)— це людина, для якої характерна певна будова тіла: кремезна фігура, коротка шия і великий живіт.
Атлетік (від грец. авХцтцд— “учасник змагань, борець”)— фізично розвинена, дужа людина.
Астенік [asthenic] (від грец. aaOsviKOQ —- “безсилий, кволий, млявий”)— це людина, для якої характерна певна будова тіла: довга вузька грудна клітка, довга шия, худорлявість, слабо розвинені м'язи.
За темпераментом люди поділяються на сангвініків, флегматиків, холериків, меланхоліків.
Сангвінік [sanguine person] (від лат. sanguis [sanguinis] — “кров, життєва сила”) — це людина із сильним, рухливим, урівноваженим типом нервової системи.
Холерик [choleric subject] (лат. cholericus, від грец. хоЛєрї>к6<; — “хворий на жовчну хворобу”) — людина із сильним, рухливим, але неврівнова- женим типом вищої нервової діяльності.
Меланхолік [melancholiac, melancholiac person] (від грец. рсЛагіху/Мкод) — це людина, в якій переважає пригнічений, сумний настрій. Такій людині властивий слабкий гальмівний тип вищої нервової діяльності.
За акцентуацією характеру (гіпертрофією окремих рис характеру порівняно з іншими рисами) налічується декілька десятків різновидів типів людей:
■	 демонстративний (істероїдальний) тип;
■	 застрягаючий (параноїдальний) тип;
■	 збудливий тип;
■	 боязливий (сенситивний) тип;
■	 екзальтований тип;
■	 епілептоїдний тип і т.ін.
Акцентуйовані особистості особливо уразливі по відношенню до одних впливів, що травмують психіку, але у той же час мають дуже високу стійкість до інших впливів.
Групова належність об'єктів психологічної війни
Групова належність об'єктів психологічної війни (операції) визначає їхню належність до певної соціальної групи.
Групову належність необхідно постійно уточнювати в інтересах правильної й ефективної організації психологічних операцій. Зокрема, найкращими об'єктами психологічного впливу є:
■	 військовослужбовці недавно сформованих і резервних частин;
■	 військовослужбовці підрозділів, що знаходяться в оточенні;
■	 особовий склад підрозділів, що понесли великі втрати в ході бойових дій;
■	 групи військовослужбовців, що незадоволені курсом уряду й утя- гненням країни у війну;
■	 військовослужбовці частин, що знаходяться в гіршому матеріально- побутовому становищі ніж інші;
■	 підрозділи, в яких відмічаються прояви соціальних, національних, релігійних та інших конфліктів;
■	 групи солдатів і офіцерів противника з числа національних меншин;
■	 прошарки, групи, клани та інші угруповання цивільного населення, які незадоволені своїм правовим, економічним, соціальним положенням;
■	 пацифістські, дисидентські й деякі релігійні групи.
Особливості морально психологічного стану об'єктів психологічної
війни
Особливості морально-психологічного стану— це характеристика об'єктів психологічної війни, що визначає особливості й ступінь морально- психологічної підготовки об'єктів психологічного впливу.
Морально-психологічна підготовка спрямована на формування у особистостей такого душевного настрою, який дозволяє переборювати страх, розгубленість, втомленість, допомагає в будь-якій ситуації зберігати упевненість у своїх силах, спонукає бути хоробрим і завзятим; у збройних силах — складова частина бойової підготовки.
Вона дозволяє вирішувати наступні завдання:
■	 виховувати фізично витривалих і психологічно стійких воїнів, здатних успішно переборювати труднощі бойового й похідного життя;
■	 виробляти в них стійкі професійні бойові навички, які дозволяють успішно діяти в екстремальних умовах на полі бою;
■	 формувати психологічну готовність до боротьби із сильним противником, який здатний домагатися успіху в ході бойових дій;
■	 забезпечити соціально-психологічну згуртованість частин, підрозділів, бойових екіпажів і обслуг.
Важливими елементами морально-психологічної підготовки є психотерапія, психостимулювання, а також ідейно-політичне виховання.
Сучасна концепція морально-психологічної підготовки передбачає цілеспрямоване загартовування психіки військовослужбовців в умовах, що максимально наближені до бойових:
■	 те, що військовослужбовець успішно витримує в ході навчання, він спокійно витримає і в умовах справжньої війни;
■	 в першу чергу з усіх психологічних якостей потрібно формувати почуття упевненості;
■	 методи й прийоми психотерапії та психостимулювання повинні бути різноманітними.
4.3.2.	Методика вивчення обгєктів психологічної війни
Основні принципи вивчення об'єктів психологічної війни
Методика вивчення об'єктів психологічної війни являє собою сукупність взаємопов’язаних принципів, методів і організаційних заходів реалізації складного й довготривалого процесу збирання, обробки й накопичення інформації про об'єкти психологічної війни.
Принципи вивчення об'єктів психологічної війни— це принципи, які лежать в основі методики вивчення об'єктів психологічної війни:
■	 принцип достатності;
■	 принцип діяльністного підходу;
■	 принцип соціально-конфесіонального підходу;
■	 принцип цілеспрямованості;
■	 принцип об'єктивності.
Принцип достатності вимагає точного визначення того мінімуму інформації про противника, який необхідний і достатній для проведення тієї чи іншої психологічної операції. Важливо знати, які конкретні психологічні особливості об'єктів психологічного впливу слід виявляти. Крім того, необхідно правильно визначити, які методи й прийоми збирання інформації слід використати для вирішення поставленого завдання.
Принцип діяльністного підходу орієнтує на одержання інформації про об'єкти шляхом аналізу змісту особистісно значимої для них діяльності (воєнної, професійної, життєвої і т.ін.). Тільки на основі аналізу діяльності людей можна зробити обґрунтовані висновки про їхню внутрішню сутність, зрозуміти мотивацію поведінки.
Принцип соціально-конфесіонального підходу вимагає вивчення об'єктів шляхом аналізу особливостей їхнього соціально-економічного, релігійного, етнічного й правового положення. Звичайно, існують суттєві психологічні відмінності між представниками різноманітних груп людей, які можна умовно виділити на основі вказаних ознак.
Принцип цілеспрямованості припускає наявність чітко визначеної мети, відповідно до якої організовується вивчення об'єктів психологічного впливу. Як правило, цією метою повинно бути розкриття їхньої внутрішньої сутності: світогляду, потреб, мотивів і установок діяльності, специфіки поведінки. Виходячи з чітко поставленої мети, складається план і програма вивчення об'єктів психологічного впливу, які дозволяють виявити саме ті особистісні й групові психологічні особливості, які визначені поставленою метою.
Принцип об'єктивності вимагає, щоб вивчення об'єктів здійснювалося на основі всебічно перевірених фактів, що зіставлені між собою. Не можна допускати упередженість у тлумаченні, поясненні й оцінці цих фактів, а тим більше виходити зі своїх домислів і гіпотез.
Процес вивчення об'єктів психологічної війни
У процесі вивчення об’єктів психологічної війни виявляються й оцінюються факти, необхідні для вивчення об'єктів психологічної війни.
Зміст фактів визначається метою та завданнями психологічної війни. Як правило, виявляють і оцінюють дві основні групи фактів.
До першої групи фактів відносяться:
■	 характер, спрямованість і специфіка суспільно-політичних і економічних процесів у країні противника;
■	 ставлення різноманітних прошарків населення до зовнішньої і внутрішньої політики уряду;
■	 ступінь впливу різноманітних політичних партій і суспільних організацій;
■	 ступінь популярності в суспільстві й збройних силах націоналістичних, мілітаристських, реваншистських, екстремістських ідей і поглядів;
■	 рівень матеріального, соціально-правового, побутового, медичного забезпечення населення й збройних сил противника;
■	 зміст, форми та методи діяльності засобів масової інформації;
■	 ставлення різних категорій військовослужбовців і цивільного населення до можливої війни (антивоєнні й пацифістські виступи, акти цивільної непокори і т.ін.);
■	 ступінь інформованості населення й військовослужбовців про суть зовнішньої та воєнної політики уряду;
■	 характер ставлення населення до сусідніх країн, а також до потенційних противників і союзників.
До другої групи фактів відносяться:
■	 система комплектування й воєнно-професійної підготовки збройних сил противника;
■	 особливості морально-психологічної підготовки його військ;
■	 ступінь готовності військ до сучасної війни, сильні й слабкі сторони особового складу видів збройних сил, конкретних частин;
■	 морально-психологічний стан військ (бойовий дух, рівень дисципліни, розповсюдженість конфліктів між різноманітними категоріями військовослужбовців і т. ін.);
■	 ступінь інформованості військовослужбовців про воєнно- політичний курс свого вищого керівництва та ставлення до нього;
■	 ступінь активності й зміст діяльності органів психологічної війни противника;
■	 традиційне ставлення потенційного противника до військовополонених, до цивільного населення окупованих районів;
■	 традиційне ставлення до товаришів по службі в бою (взаємовиручка, турбота про поранених і т.ін.).
Основні методи вивчення об’єктів психологічної ві^ни
Достовірність фактів, що встановлюють у процесі ^ивче^ залежить від ряду обставин. Найбільше значення в цьом^ Плац'НЯ ° ЄКТІВ’ тоди вивчення об'єктів психологічної війни.	1	мають	ме-
Для вивчення об'єктів ПСИХОЛОГІЧНОЇ ВІЙНИ ВИКОрИС>ОВуЄі> методів, ДО ЯКИХ звичайно ВІДНОСЯТЬ методи СПОСТЄрЄЖЄННя?	система
опитування, вивчення документів, радіоперехоплення, Узагалі пеРиментУ’ лежних характеристик, узагальнення соціологічної та пси^олог^нення неза"
Метод спостереження є найбільш розповсюдженим спосок ня об'єктів психологічної війни, за ДОПОМОГОЮ ЯКОГО ЗД%>НЮ ом вивчен“ рямоване, організоване, спеціально фіксоване сприйнятая дщ ься цілесп-
об'єктів у різноманітних умовах без утручання в їхній передіг ' 1 повеДшки спостереження може бути особовий склад противника на оолі ^ єктом для вополонені, населення зайнятих (звільнених) районів. Сп^стер^0ю> вшсько~ внюється оглядом місцевості, яка залишена противником.	ення допо-
Спостереження буває систематичним (постійним) і неСц (епізодичним), проте в усіх випадках воно планується й з^ійсн. Тематичним вною послідовністю:	ється за пе-
1.	 Чітко визначається мета спостереження.
2.	 Указується його об'єкт і предмет (ситуації, які дозвотіяш^ необхідні відомості).	Ть одержати
3.	 Формулюються основні завдання, конкретизується вид спостереження.	0 СП0С1б
4.	 Готується певне місце для спостереження і визнач^єтьс^ ^ реження.
5.	 Розробляється процедура фіксації результатів спос^е^^
6.	 Здійснюється збирання інформації (власне спостережен^
7.	 Виконується обробка й аналіз одержаної інформації
Метод експерименту передбачає активне втручання фах^ . гічної війни у діяльність об'єкта, що вивчається, з метою 0дер^Ш пс^х°ло~ мації. Для цього об'єкт ставиться у відповідні умови, а цохім В!1ня інФ°Р" спостереження за його діями. Загальна логіка експерименту п Д1ИСНЮЄТЬСЯ щоб поставити об'єкт вивчення у незвичайну для нього с%уащ^ягає У Т0МУ>
Розрізняють штучний І натурний експеримент. НеДолік ‘ експерименту Є те, ЩО ВІН ЗДІЙСНЮЄТЬСЯ при обмежених \і0ЖЛк штУЧНОГО тично його можна проводити тільки на військовополонені ^стях (фак- бойовими частинами в ході спеціальних операцій). До тоґ0 ж оді Р3301^ 13 завжди здогадуються, що їх вивчають. Натурний експер%ент ^хти маиже в умовах, коли об'єкти вивчення знаходяться у свої* звичайний ^1ИСНЮЄТЬСЯ підозрюють про те, що за ними пильно спостерігають.	умовах, і не
Метод опитування передбачає прямі відповіді об'єкта пси вивчення на конкретні питання фахівців психологічної ві^ни хологічного
Опитування — це метод збирання первинної інформації.
нення із запитаннями до певної групи людей. За допоипгтгч ляхом звер- ^	пиіиіо	опитування 
отримують як фактичну інформацію (інформацію про події), так і відомості про погляди, оцінки і особисті думки, опитуваних.
Опитування може бути письмовим, коли питання задають письмово; усним, коли їх задають усно; у формі бесіди (інтерв’ю), коли встановлюється особистий контакт з об'єктом вивчення. У воєнних умовах найбільш розповсюдженим і найбільш значним видом опитування є допит військовополонених (перебіжчиків).
Метод вивчення документів полягає у використанні для вивчення об'єктів психологічної війни документів, в тому числі архівних.
У мирний час такими документами можуть бути:
■	 офіційні державні документи ймовірного противника та інших держав;
■	 аналітичні матеріали спеціалізованих науково-дослідних організацій і закладів;
■	 архівні джерела;
■	 вітчизняна й зарубіжна преса;
■	 спеціальна література;
■	 передачі радіо й телебачення і т.ін.
У бойовій обстановці найважливішими джерелами інформації психологічного характеру є розвідувальні відомості та трофейні документи, матеріали радіоперехоплення і т.ін. Фахівці знаходять у них відомості, які характеризують політичний і моральнопсихологічний стан військовослужбовців і населення противника, а також дані, які необхідні для підготовки пропагандистських і інформаційно-довідкових матеріалів.
Радіоперехоплення [гасііоіЩегзерІлоп] — це перехоплення інформації шляхом виявлення, приймання та реєстрації радіовипромінювання з метою подальшого розкриття змісту повідомлень, які передаються за допомогою різноманітних засобів радіозв'язку; спосіб радіорозвідки.
Метод узагальнення незалежних характеристик передбачає аналіз інформації про ті чи інші об'єкти, що одержується з незалежних джерел (від різних людей). Він доповнює всі інші методи вивчення об'єктів психологічної війни та дозволяє спочатку зіставляти різні відомості про одні і ті ж об'єкти, а потім за допомогою математичної й статистичної обробки цих відомостей формулювати достовірні висновки про їхні психологічні особливості.
Метод узагальнення соціологічної та психологічної статистики дозволяє завчасно виділити й осмислити важливі особливості майбутніх об'єктів психологічного впливу, дає можливість зробити слушні прогнози, будувати моделі можливих психологічних операцій.
Зокрема, шляхом узагальнення результатів попередніх бойових дій вдається будувати ймовірні прогнози схильності учасників збройного протиборства до психологічних впливів і поділити їх на наступні чотири категорії:
■	 тих, хто схвалює воєнні дії і бере в них активну участь (ідейні противники протиборчої сторони, патріоти й націоналісти, авантюристи, найманці і т. ін.);
■	 особи, що схвалюють збройне протиборство, проте уникають особистої участі в ньому (такі люди потрапляють на фронт не за своїми внутрішніми переконаннями, а внаслідок призову резервістів, загальної мобілізації, безвихідної ситуації і т.ін.);
■	 особи, що в принципі не бажають воювати за свою державу і відкрито (або приховано) підтримують ідеологію, політику протибор- чої сторони (такі особи не згідні з існуючим у країні політичним устроєм, але пориваються на фронт із метою переходу на сторону противника, або вирушають служити в результаті мобілізації);
■	 особи, які не бажають брати участі у війні ні на тій, ні на іншій стороні із-за свого світогляду (пацифісти, деякі віруючі, занепокоєні виключно особистою безпекою і т. ін.), але потрапили на фронт у результаті мобілізації.
Вивчення об'єктів психологічної війни передбачає, у першу чергу, організацію роботи органів психологічної війни, спрямованої на збирання й аналіз відомостей, що характеризують об'єкти психологічного впливу відповідно до процесу вивчення об'єктів психологічної війни. Сукупність спеціальних документів, що складаються в ході вивчення об’єктів психологічної війни, називаються інформаційними документами органів і^сихологі- чної війни.
До таких документів відносяться: довідки-досьє, картотеки, формуляри на конкретні підрозділи та частини збройних сил противника.
Крім того, складаються інформаційні документи про ідеологічну (соціально-політичну) ситуацію в окремих країнах (регіонах), морально- політичний стан особового складу збройних сил і населення, політичне обличчя воєнних і державних діячів. На додаток до них накопичуються та узагальнюються відомості про поточні події у зарубіжних країнах, які можуть подаватися у формі зведень поточної інформації зарубіжних агентств, тематичних реферативних оглядів, вибіркових реферативних оглядів, довідкових матеріалів.
4.3.3.	Форми психологічної війни
Форми психологічної війни — це способи реалізації психологічного нпливу, що визначають внутрішній зміст і зовнішні атрибути психологічної нійни. Основними формами психологічної війни є усне (звукове) мовлення, вплив друкованими і образотворчими засобами, вплив радіо- і телевізійним мовленням.
При виборі форм психологічної війни необхідно враховувати їхні специфічні особливості. Так, усне мовлення є вельми продуктивним, але не іавжди можливим. Радіо й телебачення забезпечує охоплення великої аудиторії, але потребує спеціальної апаратури для приймання й умов для прослухування (перегляду), що в воєнний час не завжди можливо. Друковані матеріали програють в оперативності, неадекватно сприймаються малограмотними людьми і потребують спеціальних засобів доставки до об'єкта. Проте їх можна вивчати неодноразово, передавати з рук у руки, зберігати довгий час. Найчастіше різноманітні форми психологічної війни застосовують комплексно, щоб сильні сторони одних компенсували слабкі сторони інших.
Усне мовлення
Усне (звукове) мовлення здійснюється шляхом передавання через зву- комовні станції різноманітних повідомлень і програм усного мовлення, які безпосередньо сприймають військовослужбовці противника, його цивільне населення, полонені.
Програми усного мовлення — це різноманітні тексти, що містять коротку, але цікаву інформацію, із додатковими (звуковими або шумовими) ефектами. їх класифікують за різноманітними ознаками. Так, за стилем викладення вони поділяються на інформаційні, аналітичні й ультимативні, а за способом підготовки — програми в запису, програми прямого передавання, змішані програми.
Інформаційні програми усного мовлення — це ділові, без коментарів повідомлення про різноманітні факти й події, які здатні привернути увагу противника. Вони можуть містити інформацію як загального, так і місцевого значення, яка характеризує стан у світі, в конкретних країнах, на фронті й у тилу в цілому, в окремих районах. Особливу цінність така інформація має в тих випадках, коли вона ще не відома особовому складу противника і повідомляється дикторами вперше. Інформаційні програми не закликають слухачів приймати негайні рішення. Мета таких програм — оперативно доводити до них конкретні відомості, підштовхнути до осмислення подій і тим самим підготувати підґрунтя для наступного рішення.
Аналітичні програми усного мовлення роз'яснюють причини виникнення наявної воєнно-політичної обстановки, подій на фронті й у глибокому тилу, підштовхуючи таким чином слухачів до цілком визначених висновків. Аналітичним програмам властива широка жанрова різноманітність матеріалів: це повідомлення на різноманітні теми, бесіди з військовополоненими, їхні виступи й звернення, огляди листів військовослужбовців, коментарі службових документів і т.ін. Такі програми можуть бути й тематичними, тобто містити інформацію тільки з однієї теми.
Ультимативні програми усного мовлення містять звернення, заклики, ультиматуми, що потребують швидких практичних дій, а також роз'яснюють наслідки їхнього невиконання. Такі програми доцільні тоді, коли обстановка дозволяє диктувати військовослужбовцям і цивільним особам противника свої умови. До числа ультимативних програм відносяться накази воєнного командування, звернення політичного керівництва, заклики полонених офіцерів противника до особового складу їхніх колишніх підрозділів.
Програма усного мовлення в запису являє собою тексти, які повністю записані на магнітну плівку або інший носій. Вони, як правило, містять виступи військовополонених, перебіжчиків, представників громадськості противника. Трансляція попередньо записаних програм не потребує присутності диктора.
Програма прямого передавання — це програма усного мовлення, яка найчастіше здійснюється на основі заздалегідь підготовлених і затверджених текстів, рідше — на основі тезисів, а у виняткових випадках — у формі діалогу диктора із слухачами (при умові, що ним заздалегідь підібрані необхідні факти й аргументи, яскраві мовні звороти). Прямі передачі мають високу ефективність, їх ведуть диктори, які не тільки дуже добре володіють відповідною мовою, але й добре знають психологію противника, здатні швидко й правильно реагувати на зміни в обстановці.
Змішані програми — це програми усного мовлення, утворені комбінацією програм усного мовлення в запису та програм усного мовлення прямого передавання. У таких передачах заздалегідь підготовлені тексти диктори доповнюють актуальною інформацією, яка враховує зміни обстановки і психологічних особливостей конкретних об’єктів впливу, що в значній мірі збільшує їхню ефективність.
Програми усного мовлення мають певну структуру, а їхня підготовка включає декілька етапів.
Структура програм усного мовлення — це взаєморозташування та взаємозв'язок складових частин програм усного мовлення. Залежить від чотирьох основних факторів:
■	 мети передачі;
■	 психологічних особливостей об'єкта впливу;
■	 тривалості програми;
■	 обстановки, в якій здійснюється мовлення.
Програми усного мовлення, звичайно, включають наступні структурні елементи:
■	 сигнал про початок передачі, який служить для попередження своїх військ про те, що не можна заважати передачі, і привертає увагу противника, емоційно налаштовує його на прослухування;
■	 вступ, який з однієї сторони, продовжує привертати увагу противника, а з іншої — готує його до сприйняття основної частини програми;
■	 основний текст програми усного мовлення;
■	 кінцівка, в якій підводять підсумки передачі, і яка, на відміну від основного тексту, містить політичні висновки, пропагандистські лозунги, заклики до практичних дій (вона як би незалежна від основного тексту, але логічно зв'язана з його положеннями).
У кінцівці також повідомляють про наступні сеанси усного мовлення; сигнал про закінчення передачі. Додатковий, але важливий елемент програми усного мовлення складають музика, шуми й сигнали.
Основний текст програми усного мовлення відображає інформаційний зміст програми усного мовлення, що складається з різнорідних текстових елементів, з'єднаних між собою музичними (шумовими) елементами. Текст містить у собі інформацію або аргументацію психологічного впливу. Його мета— не пряма агітація, а підведення слухача до потрібного розуміння проблеми та до потрібних висновків. Основний текст повинен бути легким для розуміння, вразливим, переконливим, добре сприйматися на слух, бути прийнятним для слухачів з точки зору норм їхньої мови.
Етапи підготовки програм усного мовлення — це послідовність основних заходів підготовки та виготовлення програм усного мовлення:
■	 вироблення загальної концепції (замислу) передачі, визначення мети, теми й основної ідеї, вибір виду передачі та способу його підготовки;
■	 здійснення розрахунку часу всіх робіт (загальна тривалість передачі, розподіл часу на музику, текст, сигнали й шуми), підбір диктора, розробка варіантів тактики застосування звукомовної станції з конкретною програмою;
■	 підготовка власне програми (написання тексту, підбір музики, шумів, сигналів, затвердження програми в керівництва, узгодження дій диктора та інших учасників передачі, запис її на магнітну плівку і, якщо потрібно, розмноження);
■	 аналіз ефективності програми після проведення сеансу й виявлення змін і доповнень, які потрібно в неї внести.
Різновидом програм усного мовлення є також так звані стандартизовані програми. Це готові тексти, написані заздалегідь, і призначені для використання в типовій бойовій обстановці. У них є пропуски для підстановки необхідних дат, географічних назв, прізвищ, найменування частин і т.ін. Такі програми використовують підрозділи психологічної війни нижньої ланки, якщо їхні співробітники недостатньо володіють мовою противника. У формі стандартизованих програм, звичайно, передають звернення до противника після успішного бою своїх військ на даній ділянці фронту, після артилерійського або авіаційного нальоту на його позиції, а також звернення до оточених і блокованих частин противника.
Переваги усного мовлення:
■	 високий ступінь оперативності;
■	 високий ступінь конкретності;
■	 сприйняття передач усного мовлення не потребує використання спеціальних технічних засобів;
■	 при усному мовленні можливий “зворотній зв'язок” з об'єктом впливу (сприйняття його реакції на передачу);
■	 усне мовлення передбачає використання музики, шумів та інших звукових ефектів, що підвищує емоційний вплив на слухачів.
Недоліки, що знижують ефективність усного мовлення:
■	 вплив бойових і природних шумів, погодних і кліматичних умов, а також завад, які противник може створювати навмисно;
■	 радіус дії усного мовлення обмежений відносно невеликим простором;
■	 велика можливість виявлення й придушення противником звукомо- вного засобу.
Психологічний вплив друкованими засобами
Психологічний вплив друкованими засобами здійснюється шляхом розповсюдження друкованої продукції на іноземних мовах, а також публікації матеріалів у засобах масової інформації своєї країни і держав- союзників. Особливостями такого впливу є доступність, наочність, різноманітність, здатність впливати на різноманітні масові аудиторії. Психологічний вплив друкованими засобами потребує достатньої кількості підготовлених творчих працівників і технічних фахівців, сучасної поліграфічної бази, достатнього запасу витратних матеріалів, а також технічні засоби доставки й розповсюдження друкованої продукції. Основними видами матеріалів, що використовуються при впливі друкованими засобами, є листівки, газети, журнали, брошури.
Листівка— це інформаційно-пропагандистське друковане видання, яке має невеликий обсяг (не більше двох сторінок), стислий та доступний текст, яскраве типографське оформлення.
Вимоги до листівок:
■	 сконцентрованість змісту;
■	 аргументованість викладення матеріалу;
■	 простота й дохідливість матеріалу;
■	 композиційна чіткість викладення матеріалу;
■	 привабливість і яскравість оформлення.
Залежно від змісту розрізняють інформаційні, аналітичні та спеціальні листівки. Залежно від жанрового оформлення листівки поділяються на текстові та ілюстративні.
Інформаційна листівка призначається для доведення до адресата відповідного повідомлення, інформації про будь-яку подію, обстановку в певному районі, стан або дії конкретних людей. Для неї характерний такий стиль викладення, при якому вплив на читача здійснюється не стільки за допомогою логічних аргументів, скільки шляхом підбору фактів.
Аналітична листівка — це найбільш розповсюджений вид листівок. На відміну від інформаційних листівок, які характеризуються простим викладенням промовистих фактів, вони роз'яснюють будь-яку одну проблему. Основний тип подавання в них матеріалу — викладення, обговорення, роз'яснення. Вони обов'язково включають тезис, який підтверджується відповідною аргументацією.
Спеціальні листівки являють собою особливий тип листівок, які включають: листівки-документи, маскувальні листівки, листівки із звертаннями й листами військовополонених, листівки-перепустки, листівки-лозун- ги.
Листівки-документи містять тексти урядових документів, офіційних заяв, розпоряджень, звернень командування до населення й військ противника, ультиматумів. Вони відрізняються однозначністю змісту, можуть являти собою факсиміле оригіналів різноманітних документів.
Маскувальні листівки — це листівки, зміст і поліграфічне оформлення яких маскується під відповідне видання (періодичні друковані видання противника, його накази, інструкції, іншу службову документацію).
Листівки із звертаннями й листами військовополонених (інтернованих цивільних осіб) звичайно містять відомості, висловлені довірливим тоном і дохідливими словами, добре зрозумілими об’єкту психологічного впливу. їхніми авторами найчастіше є особи, які користуються авторитетом у противника. Подібні листівки видають не тільки як звертання {заклики), але також у вигляді заяв, листів, інтерв'ю з військовополоненими.
Дуже важливим елементом цих листівок є фотографії й факсиміле підписів авторів, їхні біографічні й службові дані (місце народження, вид діяльності, ступінь відомості у країні, для військовослужбовців — звання, особистий номер, військова частина). У цих же листівках фахівці психологічної війни звичайно розміщують:
■	 фотографії, що показують, як військовополонені користуються благами мирного життя, вийшовши з війни (із міркувань безпеки, обличчя полонених під час зйомки частково закривають);
■	 перелік продуктів споживання, що належать військовополоненим;
■	 заяви військовополонених про умови життя в таборах, які стверджують дотримання там протоколу Женевської конвенції;
■	 обіцянки тим, хто здається в полон, права листування з близькими на їхній батьківщині;
■	 опис фактів, що викликають у солдатів ненависть до різноманітних політиканів і брудних ділків, які знаходяться в тилу та обдурюють тих, хто знаходиться на фронті.
Листівки-перепустки являють собою своєрідний документ для військовослужбовців противника, які здаються в полон. Окрім заклику до здавання в полон, вони містять правила здавання, гарантії безпеки, роз'яснення порядку поводження з військовополоненими.
Листівки-лозунги (заклики) містять лаконічні тексти у формі закликів з метою спонукати читачів до бажаних конкретних дій. Вони мають, як правило, невеликий формат, їхній текст набирають великим шрифтом і друкують у декількох фарбах. Листівки-лозунги можуть також виготовляти у вигляді плакатів і розклеювати в доступних для огляду місцях.
Ілюстративні листівки — це листівки, в яких основу складають ілюстрації, а текст є допоміжним елементом і служить для більш глибокого розуміння суті задуму художника. Відмітна риса таких листівок — яскравість, наочність, виразність.
У текстових листівках основне смислове навантаження несе текст. Вони бувають двох видів: публіцистичні та художні.
Публіцистичні листівки є найбільш розповсюдженим видом текстових листівок, зміст яких носить, як правило, загальний характер і відрізняється гострим (публіцистичним) стилем (див. також публіцистика).
Художні листівки — це текстові листівки, в яких застосовують різноманітні літературні жанри: вірші, прозу, пародію, драматургію і т.ін. Художні листівки впливають, у першу чергу, на почуття, настрої, душевний стан людей. Вони часто відрізняються сентиментальністю й розраховані на те, щоб викликати в читача тугу за домом, сім'єю або почуття страху за своє життя.
Структура листівки представляється сукупністю всіх шрифтових, графічних і ілюстративних елементів, що відображають вид і тематичний задум листівки. Різноманітні види листівок мають як загальні, так і своєрідні структурні елементи.
Так, структура інформаційних листівок відрізняється формою основного тексту, який складається з окремих повідомлень, нерідко взятих із різноманітних джерел, із своїми заголовками. Інформаційні листівки мають також свої назви, номери і дати випуску.
Структура спеціальних листівок залежить від їхніх різновидів. Наприклад, листівки-документи, як правило, відтворюють той чи інший документ. Листівки маскувальні відповідають тому документові, який вони імітують і т.ін.
Основними елементами структури аналітичних листівок є: заголовок, звернення, вступ, основний текст, кінцівка, підпис, ремарка, перепустка. Кожний з елементів листівки виконує свою власну функцію:
■	 заголовок, ремарка, звернення та ілюстрація привертають увагу до листівки, зацікавлюють читача, спонукають його до читання основного тексту;
■	 функція основного тексту — переконати читача в необхідності дотримуватися рекомендацій, що містяться в ньому.
Газета— це періодичне, переважно щоденне (щоденник, тижневик, місячник, квартальник), друковане на великих аркушах паперу видання, яке містить різноманітні матеріали про поточні події суспільно-політичного, культурного та економічного життя.
Газета є одним із найбільш ефективних і розповсюджених видів друкованої пропагандистської продукції. Органи психологічної війни видають газети переважно для населення звільнених (окупованих) районів, а також для військовополонених.
До специфічних особливостей таких газет відносяться:
■	 передавання змісту на іноземній мові;
■	 характерні тільки для газети форми та способи подання інформації;
■	 своєрідні структурно-композиційні й графічні елементи (які відповідають прийнятим у даній країні нормам і правилам);
■	 оригінальність мовного й стилістичного оформлення матеріалів, наявність особливих газетних жанрів і рубрик і т.ін.
Газета для населення й військовослужбовців повинна відповідати наступним вимогам:
■	 відрізнятися актуальністю й інформативністю матеріалів, які публікуються;
■	 бути доступною за своїм структурно-композиційним і мовним оформленням;
■	 бути компетентною в усіх питаннях, що освітлюються на сторінках газети;
■	 враховувати склад читацької аудиторії, її інтереси й потреби;
■	 демонструвати бездоганне знання мови видання;
■	 подавати інформацію з урахуванням норм газетної журналістики, прийнятих у даній країні, стереотипів сприйняття її населення;
■	 додержуватись правил поліграфічного оформлення, звичних для місцевої читацької аудиторії.
У першу чергу, треба враховувати типовий світогляд більшості читачів, їхні соціальні, національні та релігійні особливості, інформаційні запити, загальне відношення до пропаганди противника.
Журнал [journal, magazine] (франц. journal, від jour— “день”)— періодичне видання, один із засобів масової інформації і пропаганди, що впливає на громадську думку, формуючи її відповідно до інтересів певних суспільних угруповань і політичних партій.
Брошура [pamphlet] (франц. brochure)— книжкове видання обсягом більше 4, але не більше 48 сторінок. Перевага над листівками в тому, що в ній більше місця для тексту і ілюстрацій. У брошурі легше роз'яснювати неспроможність аргументів противника (докладно проаналізувати й прокоментувати їх). Вона особливо зручна для викриття таких тезисів, які підкріплені доводами формальної логіки або невірними статистичними даними, оскільки у даному випадку необхідно спростовувати пункт за пунктом, цифру за цифрою.
Психологічний вплив образотворчими засобами
Психологічний вплив образотворчими засобами — це психологічний вплив за допомогою наочних засобів, які несуть сильний емоційний заряд. Для цього використовують оформлені на художньому рівні плакати, карти, фотостенди, настінні газети й карикатури, спеціально організовані виставки, а також інші засоби, наприклад, наклейки, нашивки, сувеніри з відповідною символікою.
Перевагами такого психологічного впливу є:
■	 використання ефекту багаторазового впливу;
■	 вплив через зорові рецептори, тобто через найбільш місткий канал передавання інформації у кору головного мозку;
■	 вплив зображення як на свідомість, так і на підсвідомість людини.
Психологічний вплив через радіо та телебачення
Психологічний вплив через радіо та телебачення здійснюється шляхом передачі в радіо- і телеефір спеціальних програм радіомовлення і телевізійного мовлення. Така форма психологічної війни дозволяє оперативно й ефективно охоплювати масові аудиторії у межах радіуса приймання радіо- або телевізійного мовлення конкретної станції.
Програма радіомовлення являє собою сукупність різноманітних інформаційних і публіцистичних повідомлень, які об'єднані в єдине ціле і передаються протягом певного часу певним категоріям населення (військовослужбовців) противника у відповідності з поставленою метою та завданнями психологічного впливу. Програми радіомовлення поділяються на наступні види: інформаційне повідомлення; коментар; інтерв'ю; репортаж.
Інформаційне повідомлення [data message, information message] — це вид програми радіомовлення, яка містить оперативну інформацію про найбільш важливу подію, факт або явище, що представляють значний інтерес для більшості слухачів противника, на яких ведеться мовлення. Інформаційне повідомлення повинно відповісти на питання: що відбулося, де, коли, хто діяв, як, чому, які наслідки того, що трапилося. Вважають, що тривалість кожного повідомлення не повинна складати більше однієї хвилини. Повідомлення можна передавати в ефір у вигляді тематичної добірки, наприклад: “Останні вісті”, “Положення на фронті” і т.ін.
Коментар [comment(ary)] (від лат. commentarium — “записки, тлумачення”) — це вид програми радіомовлення, в якій наводиться думка (або декілька різних думок) фахівців, які розкривають суть проблеми. У коментарі фахівці висловлюють свої міркування у відповідності до того, що вони вважають важливим донести до слухачів, і що відповідає меті психологічного впливу. Тривалість коментаря складає 4-6 хвилин. Розрізняють коментарі до подій та проблемні коментарі.
Коментар до подій дає оцінку тих чи інших подій. Проблемний коментар розглядає важливе для слухачів питання, досліджує широку панораму подій, дії уряду або командування противника, глибоко аналізує факти.
Інтерв'ю [interview] (англ. interview — “зустріч, бесіда”) є видом жанру публіцистики, що відображає зміст розмови журналіста з політичним, громадським або іншим діячем з актуальних питань. Воно включає в себе два основних елементи: питання, які ставить журналіст компетентній особі, і відповіді останньої на поставлені питання. Питання повинні бути такими, які хотів би поставити слухач, і на які він хотів би отримати чіткі відповіді, якщо б опинився на місці журналіста. Тривалість інтерв'ю, звичайно, не перевищує п'яти хвилин.
Репортаж [report(ing)] (франц. reportage) являє собою розповідь кореспондента з місця подій у пресі, по радіо, телебаченню. Він містить розповідь про подію, що відбувається, у момент її здійснення, та відображення події звуковими виразними засобами. Головна мета репортажу полягає в досягненні “ефекту присутності”, що викликає у слухача почуття співпереживання та здійснює емоційний вплив особливої сили. Репортаж триває в середньому біля п'яти хвилин. Він використовує три основні виразні засоби: слово, що звучить, шуми й музику. Перші два — слово й шуми — він використовує обов'язково. Удале використання шумів робить передачу яскравішою. Вони допомагають більш точно передати атмосферу події, на зоровому рівні уявити все те, про що говориться.
Рекомендують також використовувати в програмах радіомовлення такі види передач як нарис, політичний фейлетон, бесіда, огляд листів, трансляція мітингів і зборів, читання списків військовополонених.
Телевізійне мовлення останнім часом стало одним із найбільш ефективних форм психологічного впливу. Його роль безперервно зростає з розширенням мережі супутникового телебачення, цифрового телебачення, приєднання телебачення до Internet. Психологічний вплив за допомогою телевізійного мовлення має цілий ряд переваг у порівнянні з іншими формами ведення психологічної війни:
■ телевізійне мовлення має найсильніший вплив на формування суспільної думки — ефект присутності, синхронності, причетності глядача до подій, що відбуваються на екрані телевізора, примушує його вірити у правдивість поданого йому матеріалу;
■	 за допомогою телевізійного мовлення можна показати конкретні епізоди бойових дій, фотодокументи, що пропагують міць і силу своєї зброї або демонструють звірячість противника;
■	 телебачення дозволяє передавати факсимільним способом різноманітні друковані видання, в тому числі листівки, в інші країни світу;
■	 при неможливості прямої передачі на телевізійні приймачі (або ретрансляції передач) населення й військовополонені можуть дивитися їхні записи за допомогою відеомагнітофонів.
4.4.	Методи впливу в психологічній війні
Базовими методами впливу, що застосовуються фахівцями психологічної війни є переконування та навіювання.
4.4.1.	Переконуючий психологічний вплив
Визначення та характеристика переконуючого психологічного
впливу
Переконування — це метод впливу на свідомість людей, спрямований до їхнього власного критичного сприйняття. Переконування орієнтується на інтелектуально-пізнавальну сферу психіки людини. При використанні методу переконування спочатку домагаються від людини внутрішньої згоди з певними умовиводами, а потім на цій основі формують і закріплюють нові установки (або трансформують старі), що відповідають поставленій меті.
Переконування здійснюють за певними правилами:
■	 логіка переконування повинна бути доступною інтелекту об'єкта впливу;
■	 переконувати треба доказово, спираючись на факти, що відомі об'єкту;
■	 крім конкретних фактів і прикладів (без них не можна переконати тих, кому бракує широти кругозору, розвиненого абстрактного мислення), інформація повинна містити й узагальнені положення (ідеї, принципи);
■	 переконуюча інформація повинна виглядати максимально правдоподібною;
■	 факти, що повідомляються, і загальні положення повинні бути такими, щоб вони викликали емоційну реакцію об'єкта впливу.
Критерієм результативності переконуючого впливу є переконаність.
Переконаність [conviction, persuasion] — це глибока упевненість в істинності засвоєних ідей, уявлень, понять, образів. Вона дозволяє приймати однозначні рішення і здійснювати їх без вагань, займати тверду позицію в оцінках тих чи інших фактів і явищ. На основі упевненості формуються установки людей, які визначають їхню поведінку в конкретних ситуаціях.
Важлива характеристика переконаності — її глибина. Вона пов'язана з попереднім вихованням людей, їхньою інформованістю, життєвим досвідом, здатністю аналізувати явища навколишнього світу. Глибока упевненість характеризується великою стійкістю, і щоб її похитнути недостатньо тільки логічних висновків.
Переконуючий вплив доцільно застосовувати в наступних випадках:
■	 тоді, коли об'єкт впливу в стані сприйняти одержану інформацію;
■	 якщо об'єкт психологічно здатний погодитися з думкою, що йому нав'язується;
■	 якщо об'єкт здатний зіставляти різні точки зору, аналізувати систему аргументації;
■	 якщо логіка мислення суб'єкта впливу та аргументація, яка ним використовується, є близькими до особливостей мислення об'єкта;
■	 якщо є час переконувати.
Переконуючий вплив звичайно включає:
■	 вплив джерела інформації;
■	 вплив змісту інформації;
■	 вплив ситуації інформування.
Вплив джерела інформації
Ефективність впливу насамперед залежить від того, як люди, що його сприймають, відносяться до джерела інформації. В ході психологічної війни джерелами інформації можуть бути:
■	 уряд і керівництво збройних сил своєї країни;
■	 особи, авторитетні для об'єкта переконуючого впливу;
■	 органи психологічної війни.
Власний уряд і воєнне керівництво використовуються як джерела інформації тоді, коли треба повідомити населенню й військам противника урядові заяви, ультиматуми або іншу важливу офіційну інформацію.
Вплив таких джерел ефективний у випадку, коли інформаційно- пропагандистські матеріали доставляються вчасно. Крім того, заяви й заклики офіційних джерел найбільш дійові тоді, коли загальна політична ситуація заплутана, або противник не впевнений у сприятливому для нього закінчення війни.
Авторитетними джерелами інформації можуть бути найрізноманітніші люди, наприклад, церковні діячі, популярні журналісти, військовополонені і т.ін.
Представники органів психологічної війни як джерела інформації використовуються доволі рідко, за виключенням випадків, коли психологічний вплив здійснюється на населення союзних країн або в ході миротворчих операцій.
Вплив змісту інформації
Ефективність впливу, у першу чергу, залежить від таких характеристик змісту інформації як доказовість та переконливість.
Доказовість засновується на логічності, правдоподібності та не- суперечності викладеного матеріалу. Власне кажучи, важливо не тільки те, що повідомляється, але й те, яким чином це робиться. Тобто складовою частиною доказовості є переконливість.
Переконливість [convincingness, persuasiveness] залежить у значній мірі від урахування притаманних об'єкту впливу установок, переконань, інтересів, потреб, його напряму думок, національно-психологічних особливостей і своєрідності мови.
Переконливість не входить до доказовості автоматично. її може забезпечити тільки правильна пропорція між логічним і емоційним компонентами інформаційного повідомлення.
При розробці впливу змістом інформації виходять із того, що:
■	 зміст інформаційно-пропагандистських матеріалів повинен бути добре обдуманим і відповідати законам формальної логіки;
■	 конкретне у змісті інформаційного повідомлення є переконливішим за абстрактне;
■	 чим більш динамічний текст та яскравіші й різноманітніші в ньому факти, тим більше він привертає увагу;
■	 краще сприймається те, що є ближчим до інтересів і потреб об'єкта впливу;
■	 краще осмислюється те, що подається невеликими смисловими частинами (блоками);
■	 краще засвоюється те, що викликає відгук в об'єкта впливу;
■	 краще сприймається, осмислюється й засвоюється матеріал (інформація), який подається у відповідності до національних традицій сприйняття об'єкта.
По-друге, ефективність переконуючого впливу також залежить від того, як підібрана, побудована та подана його аргументація
Аргументація [argumentation] (лат. argumentatio)— це наведення аргументів або сукупності аргументів на користь чого-небудь. Підбір, побудова й подання аргументації є однією з важливих характеристик змісту інформації.
Аргумент [argument] (лат. argumentum, від arguo— “показую, виявляю”) — підстава, доказ, які наводяться для обґрунтування, підтвердження чого-небудь. При використанні впливу змісту інформації застосовують три основні категорії аргументів для переконування:
■	 правдиві факти;
■	 аргументи, що дають “психологічне задоволення”, оскільки вони апелюють до позитивного очікування;
■	 аргументи, що апелюють до негативних очікувань.
За способом подання аргументів розрізняють так звані односторонні повідомлення та двосторонні повідомлення.
Одностороннє повідомлення містить аргументи тільки джерела інформації. Такі повідомлення більш ефективні тоді, коли об'єкт психологічного впливу не відчуває ворожих почуттів по відношенню до джерела інформації і, до того ж, має низький рівень освіти. Об'єкт у цьому випадку здатний відносно легко прийняти точку зору джерела інформації. Одностороннє повідомлення можна також використовувати для переконуючого впливу на людей, що мають різний освітній рівень.
Двостороннє повідомлення містить як аргументи джерела інформації, так і контраргументи противника, які доведеться викривати. Така побудова повідомлення служить спонукальним мотивом до активної розумової діяльності об'єкта, в результаті чого здійснюється перегляд суджень, що складалися у нього раніше.
Двостороннє повідомлення спрямовується переважно на людей з високим рівнем освіти, що відчувають потребу в зіставленні різних поглядів, точок зору, думок, оцінок. В той же час двостороннє повідомлення як би випереджає аргументацію противника і створює передумови для утворення певного імунітету проти його офіційної пропаганди.
Порядок розташування аргументів також має велике значення. Зокрема, доцільно розташовувати інформацію, що безпосередньо орієнтована на зміну установки (“сильні аргументи”), перед будь-якою іншою, яка не пов'язана з вирішенням цього завдання. У більшості випадків найбільш дійовими вважають розташування “сильних аргументів” у середині тексту повідомлення (так звана “пірамідальна модель” впливу).
Ефективність же текстів із “сильними аргументами”, розташованої на початку і в кінці повідомлення, залежить від установок об'єкта психологічного впливу. Якщо він проявляє значний інтерес до теми повідомлення (тобто у нього з цього питання наявні позитивні установки), то більш ефективним є текст, в якому “сильні аргументи” містяться в кінці повідомлення (гак звана “кульмінаційна модель” впливу). Якщо ж об'єкт відноситься до геми повідомлення байдуже, то краще розташувати “сильні аргументи” на початку тексту (“антикульмінаційна модель”), щоб відразу привернути необхідну увагу.
По-третє, вплив переконуючого повідомлення на противника також залежить від того, які заклики (лозунги) у ньому підібрані, і як вони подаються.
Заклик — це відозва, гасло; звертання до певної групи людей, в якому у стислій формі висловлена провідна ідея, вимога, завдання.
У практиці психологічної війни використовуються наступні види закликів:
■	 прямі заклики;
■	 непрямі заклики;
■	 заклики на основі конкретних прикладів;
■	 невиразні заклики;
■	 заклики до цивільного населення противника;
■	 заклики до військовослужбовців противника.
V - 5-1523
Прямі заклики припускають переконування, засноване на поданні сильних прямих аргументів. Об'єктові впливу в цьому випадку у відкритій формі пропонують те, що йому слід зробити: “Припиніть опір!”, “Здавайтеся в полон!”, “Використовуйте перепустку!”, “Переходьте на нашу сторону!” і т.ін.
Прямий заклик може стосуватися ухилення від бойових дій. У цьому випадку військовослужбовців противника закликають “не вдавати з себе героїв”, не висовуватися з окопів і пересидіти бій в укритті, симулювати хворобу, виводити з ладу бойову техніку, вимагати від командування надання медичної допомоги і т.ін.
Вимоги, що містяться в прямому заклику, висловлюються ясно, недвозначно, гостро й тому зрозумілі абсолютно усім. Разом із тим, прямі заклики дають позитивні результати лише тоді, коли військовослужбовці противника за свої морально-психологічним станом уже дозріли для виконання вимог, що в них містяться.
Непрямі заклики призначені для переконування шляхом натяків і обіцянок. В умовах війни непрямий заклик— це повідомлення противникові можливостей збереження життя, в якому, проте, відсутня пряма порада негайно приступити до їхньої реалізації. Наприклад, якщо листівка переконливо доводить, що полон забезпечує більшу безпеку, ніж продовження битви (бою), то від прямого заклику “Здавайтеся в полон!” відмовляються, оскільки він і так витікає зі змісту листівки.
Непрямі заклики найбільш ефективні при використанні їх у замаскованих матеріалах. Наприклад, вдале подання фальшивого повідомлення “військової поліції противника” про проблеми її діяльності у зв'язку з різким збільшенням кількості дезертирів і труднощами затримання їх у великих містах може більше сприяти самовільному залишенню частин військовослужбовцями, ніж прямий заклик до подібних дій.
Заклики на основі конкретних прикладів призначені для популяризації (пропаганди) конкретних дій військовослужбовців противника, які уже реалізували вимоги закликів. У цьому випадку сам заклик є прихованим показом переваг, які одержали особи, що здійснили ті чи інші дії. Особливо сильний вплив на військовослужбовців противника здійснює звернення через звукомовні станції колишніх товаришів по службі, їхні розповіді про здавання в полон. Причому сама розповідь не обов'язково повинна супроводжуватися закликом до наслідування прикладу особи, яка здалась у полон. Різновидом такого заклику є зворотне відпускання військовополонених — найкращий спосіб агітації на користь полону.
Невиразні заклики спонукають об'єкт самостійно прийти до висновків, які логічно витікають із наданої йому аргументації, хоча в тексті повідомлення відсутні конкретні пропозиції.
Якщо, наприклад, морально-психологічний стан військовослужбовців противника достатньо стійкий, а бойовий дух високий, то будь-який заклик до них тільки підірве їхню довіру до пропаганди противника. Замість цього необхідно запропонувати їм задуматися про смисл того, що відбувається, про свою роль у поточних подіях. Важливо, щоб у результаті такого психологічного впливу в них виникло бажання обміркувати обстановку, що скла
лася, з товаришами, з'явилося прагнення не жертвувати собою даремно, знайти спосіб залишитись живим.
Заклики до цивільного населення противника можуть закликати до масових активних виступів (демонстрацій, страйків, пікетів і т.ін.) з вимогами припинення війни, до відмови працювати на війну; до ухилення від мобілізації до армії; до організації руху опору; до лояльної поведінки по відношенню до збройних сил противника і т.ін.
Заклики до військовослужбовців противника вказують, як правило, шляхи виходу з війни, серед яких головними є:
■	 ухилення від виконання наказів;
■	 виведення з ладу бойової техніки;
■	 самовільне залишення поля бою, дезертирство;
■	 усунення командирів;
■	 здавання в полон.
По-четверте, ефективність переконуючого впливу залежить від правильного вибору його форми. Цей вибір обумовлюється цілями та завданнями психологічних операцій, конкретними умовами обстановки та деякими іншими факторами.
Так, радіомовлення гарантує високу оперативність, легкість сприйняття інформації, проте можливості для її сприйняття існують не завжди. Друковану продукцію можна зберігати тривалий час, неодноразово вивчати (що сприяє кращому запам'ятовуванню), передавати з рук у руки. Проте вона значно поступається в оперативності, а зберігання її у військовий час переслідується каральними органами.
Вплив ситуації інформування
Здійснення переконуючого впливу в певній мірі залежить від ситуації інформування.
Ситуація інформування представляється як сукупність умов, в яких здійснюється інформування, а також характер реакції об'єкта на зміст повідомлення. Ситуацію інформування з метою переконуючого впливу поділяють на індивідуальну ситуацію і масову ситуацію.
Індивідуальна ситуація інформування складається тоді, коли переконуючий вплив удається здійснити на будь-яку конкретну аудиторію, з урахуванням її психологічних характеристик. Це може бути й усне мовлення на один із підрозділів військ противника, який знаходиться на передньому краю його оборони, і програма радіомовлення, призначена для певної соціально-психологічної групи населення.
В індивідуальній ситуації простіше визначити прийнятний стиль надання інформації, простіше підібрати необхідну лексику і т. ін. Тому ефективність впливу на війська й населення противника у цьому випадку значно гжща, ніж у масовій ситуації.
Масова ситуація інформування складається тоді, коли інформування з метою переконування здійснюється одночасно на численну різноманітну аудиторію. В цьому випадку важко забезпечити належну адресність впливу 
і необхідно виходити із загальних психологічних закономірностей сприйняття:
■	 переконуючий вплив, що містить сильні аргументи проти будь-якої думки, якої притримується адресат, більш ефективний тоді, коли увага об'єкта будь-чим відвертається (ілюстраціями в листівці, музичним супроводом і різноманітними шумами в програмі радіомовлення, відеорядом у телевізійній програмі);
■	 ефект “контрастної оцінки віддалених позицій”, суть якого в тому, що коли зміст переконуючого впливу здається значно відмінним від позицій його об'єкта, то він оцінюється як неприпустимий;
■	 ефект “асимілятивної оцінки віддалених поглядів”, в силу якого, якщо зміст переконуючого впливу здається таким, що майже не відрізняється від поглядів адресата, то останній часто ототожнює власні погляди із змістом переконуючого впливу.
Основні принципи здійснення переконуючого впливу Здійснення переконуючого впливу
Для одержання максимального ефекту переконуючий вплив повинен відповідати наступним вимогам:
■	 бути правильно орієнтованим та плановим — переконуючий вплив необхідно проводити відповідно до цілей конкретних психологічних операцій на основі старанно продуманих планів;
■	 бути спрямованим на конкретний об'єкт — переконуючий вплив повинен готуватися та здійснюватися на певні групи населення та військовослужбовців противника, з урахуванням їхніх найважливіших індивідуальних, соціальних, релігійних, національних та культурних характеристик;
■	 бути орієнтованим переважно на інтелектуально-пізнавальну сферу психіки об'єкта — переконуючий вплив повинен будуватися шляхом логічного викладення матеріалу, переконливої аргументації, із опорою на достовірні факти;
■	 бути спрямованим на ініціювання певної поведінки — кінцевою метою переконуючого впливу є провокування такої поведінки (діяльності або бездіяльності) об'єкта, яка відповідає цілям психологічної операції.
Вважається, що відповідно до досвіду психологічної війни основними принципами здійснення переконуючого впливу повинні бути:
■	 принцип повторювання;
■	 принцип досягнення первинності впливу;
■	 принцип забезпечення довіри до джерела інформації;
■	 принцип активізації психічних процесів сприйняття об'єктом змісту інформації.
Багаторазове повторення повідомлення дає такий ефект, який неможливо одержати при одноразовому впливі. Завдяки повтенню повідомлення,
вдається збільшити кількість людей, які сприйняли та засвоїли інформацію, що міститься в повідомлення. Проте повідомлення не повинне бути стереотипним, пропагандистський тезис необхідно підкріплювати різноманітними аргументами. Проте повторення не дає ефекту при відсутності достатнього інтересу адресата повідомлення до інформації, що міститься в ньому. Воно також може бути безрезультатним, якщо ідеї, що повідомляються, викликають протест із-за неспівпадання з установками населення та військ противника.
Якшо об’єкт одержав будь-яке важливе повідомлення, то в його свідомості виникає готовність до сприйняття наступної, більш детальної інформації, яка підтверджує перше враження. Той, хто першим передав важливе повідомлення, одержує психологічну перевагу, оскільки його повідомлення доходить до адресату раніше, ніж повідомлення засобів інформації противника з цього ж питання.
Теоретиками психологічної війни розроблені для застосування на практиці правила ведення пропаганди щодо завоювання довіри до аудиторії. Вони зводяться до чотирьох положень:
■	 якщо нема серйозних причин приховувати факти або подавати їх тільки під певним кутом зору, то їх слід адекватно повідомляти аудиторії;
■	 серйозними причинами приховування або спотворення фактів може бути лише думка про те, що аудиторія їм не повірить;
■	 кожний раз, коли аудиторія розуміє, що пропагандист бреше, опускає важливі деталі або додає їх довільно, здійснюється серйозне послаблення впливу пропаганди на читачів (слухачів);
■	 з цієї ж причини пропаганда ніколи не повинна оперувати свідомо фальсифікованими даними, які можуть бути викриті аудиторією.
До числа прийомів досягнення довіри до джерела інформації, крім того, відносять:
■	 створення іміджу “особливої поінформованості” про ті події, які
в силу будь-яких причин замовчуються офіційними джерелами противника (це досягається передаванням фактів, достовірність яких відома або може бути легко перевіреною);
■	 створення іміджу “об'єктивності, незалежності та альтернативності”, що досягається цитуванням документів, оцінок експертів, суджень очевидців подій і т.ін.
Сприйняття об’єктом змісту інформації
У бойових умовах військовослужбовці противника сприймають інформацію, що поступає з протилежної сторони як “пропагандистські виверти противника”. Вони налаштовані вельми скептично по відношенню до неї, тому спеціалісти психологічної війни повинні цілеспрямовано застосовувати спеціальні прийоми та способи доказовості та переконливості, удосконалення навичок їх використання. Зокрема, необхідно заздалегідь скласти перспективну модель майбутньої ситуації інформування з метою перекону- ванн я, в яку обов'язково треба закласти можливі варіанти його сприйняття військами та населенням противника.
Інформування з метою переконування передбачає, окрім іншого, “підштовхування” противника до більш “широкого” погляду на його найближчі та подальші перспективи. Потрібно, щоб він вибрав такий шлях, який був би вигідний особисто йому і в той же час відповідав би цілям здійснюваної психологічної операції. Інформація, що повідомляється противникові, у цьому випадку з однієї сторони показує йому альтернативні дії, а з іншої — орієнтує його на ті з них, які є найкращими для обох сторін.
4.4.2.	Навіюючий психологічний вплив
Визначення, характеристика та класифікація навіюючих впливів
Метод навіювання ґрунтується на некритичному (і часто не- усвідомлюваному) сприйнятті інформації. При навіюванні спочатку здійснюється сприйняття інформації, що містить готові висновки, а потім на її основі формуються мотиви й установки певної поведінки. У процесі навіювання інтелектуальна (аналітико-синтезуюча) активність свідомості або відсутня, або значно ослаблена, а сприйняття інформації, настроїв, почуттів, шаблонів поведінки базується на механізмах зараження й наслідування.
Навіювання [suggestion] — це вплив на особистість, що призводить або до появи у людини всупереч його волі й свідомості певного стану, почуття, відношення, або до здійснення людиною вчинку, який безпосередньо не витікає з прийнятих нею норм і принципів діяльності.
Об’єктом навіювання може бути як окрема людина, так і групи, колективи, соціальні верстви населення. У цьому випадку навіюванню повинні бути властиві наступні характеристики:
■	 цілеспрямованість і плановість — навіюючий вплив здійснюється на основі конкретних цілей і завдань, що відповідають планам психологічних операцій та тим умовам, в яких вони проводяться;
■	 конкретність об'єкта — навіюючий вплив є ефективним по відношенню до строго певних груп населення та військовослужбовців противника, при обов'язковому врахуванні їхніх найважливіших соціально-психологічних, національних та інших особливостей;
■	 некритичність сприйняття інформації об'єктом навіювання — навіюючий вплив передбачає дуже низький рівень критичності та свідомості об'єкта; на відміну від переконування, навіювання засновується на розумі людини, на її здатності сприймати слова іншої особи як належне, як інструкцію до дії, тому воно не потребує ні системи логічних доказів, ні активної розумової діяльності;
■	 визначеність поведінки, що ініціюється, — кінцевою метою навіювання є провокування певних реакцій, певних учинків об'єкта впливу, які відповідають цілям психологічної операції.
Ефективність впливу навіювання, звичайно, залежить від:
■	 здатності суб’єкта до навіювання, пов'язаної з такими його якостями як інтелект і кмітливість, воля й упевненість у собі, кругозір і компетентність, доброзичливість до об'єкта, власна переконаність у тому, що навіюється;
■	 змісту навіювання, що залежить від характеру інформації, яка навіюється, та її місця в інформаційному потоці (якщо інформація, що навіюється, розташована на початку потоку, то сприйнятливість до навіювання умовно можна оцінити в 50%, в середині — в 30%, в кінці — 70%);
■	 навіюваності об'єкта впливу, пов'язаної з відношенням об’єкта до суб'єкта.
Тактичні принципи використання навіювання у психологічній війні полягають у наступному:
■	 необхідно використати такі способи та прийоми навіювання, які здатні викликати специфічний інтерес конкретних груп військовослужбовців і населення противника;
■	 треба використати такі способи та прийоми навіювання, які здатні нейтралізувати небажані ідеї та настрої у більшості представників цих груп;
■	 потрібно використати такі способи та прийоми навіювання, якими не будуть нехтувати до тих пір, поки не буде досягнута мета психологічної операції.
Навіювання можна класифікувати за різноманітними основами:
■	 за способом навіюючого впливу;
■	 за способом дії;
■	 за інтервалом часу між впливом і зворотною реакцією;
■	 за тривалістю ефекту впливу;
■	 за змістом впливу.
За способом впливу навіювання може бути відкритим та закритим.
Відкрите (пряме) навіювання — це навіювання з конкретною, чітко визначеною метою. Наприклад, людей закликають до виконання певних дій. Відкрите навіювання відрізняється прямою спрямованістю на певний об'єкт.
Закрите (непряме) навіювання характеризується замаскованістю мети або не має прямої спрямованості на того, хто є істинним об'єктом впливу.
За засобами впливу навіювання може бути контактним або ди- стантним.
Контактне навіювання здійснюється в умовах безпосереднього спілкування з об'єктом, головним чином в населених пунктах, які зайняті своїми військами, і серед військовополонених. З цією метою фахівці психологічної війни проводять індивідуальні бесіди, мітинги, збори, інформування, різноманітні культурно-розважальні заходи. Контактне навіювання найбільш ефективне, оскільки має місце зворотній зв'язок з аудиторією, але в бойовій обстановці воно застосовується дуже рідко.
Дистантне навіювання здійснюється за допомогою засобів усної та друкованої пропаганди, радіо й телебачення. В цьому випадку зворотній зв'язок між суб'єктом і об'єктом навіюючого впливу відсутній.
За інтервалом часу між впливом і зворотною реакцією розрізняють безпосереднє й відстрочене навіювання.
Безпосереднє навіювання — це навіювання, при кому зворотна реакція об'єкта виникає відразу після сприйняття навіюючого впливу.
Відстрочене навіювання — це навіювання, при якому між впливом і зворотною реакцією існує той чи інший розрив у часі (створюється установка на спрацьовування навіювання в майбутньому).
За тривалістю ефекту впливу навіювання може бути короткочасним і довготривалим.
Короткочасне навіювання характеризується невеликим періодом ефективності впливу. Наприклад, військовослужбовець на полі бою може відчувати протягом нетривалого часу почуття страху, яке ініціюється навіюючим впливом.
Довготривале навіювання характеризується збереженням впливу протягом достатньо тривалого проміжку часу.
За змістом навіюючий вплив може бути специфічним і неспецифічним.
Специфічне навіювання — це навіювання об'єктові певних, дуже конкретних ідей, установок, мотивів з метою заміщення ними існуючих і провокування в нього певної реакції у зміні поведінки.
Неспецифічне навіювання — це провокування в об'єкта негативних психічних станів, що викликають певну поведінку.
Навіюваність
Навіюваність [suggestibility] — це властивість психіки, яка виявляється в її піддатливості до психологічного впливу. Навіюваність пов'язана з віковими (діти більш піддаються навіюванню, ніж дорослі), статевими (жінки більш піддаються навіюванню, ніж чоловіки), індивідуальними психологічними особливостями людей, із їхньою силою волі, життєвим досвідом, а також із широтою кругозору, компетентністю та рядом інших факторів. Із нагромадженням життєвого досвіду, наукових і професійних знань схильність людини до навіюваності знижується, проте й у зрілому віці люди в тій чи іншій мірі схильні до неї.
Розрізняють загальну навіюваність, ситуативну навіюваність, а також індивідуальну та групову навіюваність.
Загальна навіюваність зумовлена особливостями психічного розвитку конкретної особистості. Вона властива усім людям, хоча і в різній мірі.
Ситуативна навіюваність виникає як наслідок анормальних станів психіки, дефіциту інформації і т.ін.
Індивідуальна навіюваність — не навіюваність однієї конкретної людини.
Групова навіюваність забезпечується взаємонавіюванням (зараженням) між членами групи.
Під психічим зараженням розуміють процес передавання емоційного стану від одного індивіда до іншого на психофізіологічному рівні контакту — окрім смислового впливу або додатково до нього. Наприклад, через психічне зараження передається такий психічний стан як паніка, у результаті якого організована група перетворюється в некерований натовп. У процесі зараження на кожного члена групи діє не тільки навіюючий об'єкт, але й інші члени групи, що помітно збільшує загальний ефект навіювання.
Навіюваність підсилюють:
■	 особливості психічного розвитку конкретної особистості (звичка скорятися, безвідповідальність, боязкість, незручність, сором'язливість, довірливість, підвищена емоційність, вразливість, мрійливість, бентежність, слабкість логічного мислення, схильність до наслідування, схильність до фантазування, забобонність, релігій ність);
■	 ситуативні фактори (тілесне розслаблення, сонливість, втома [загальна, органів чуття, мислення], біль, сильне емоційне збудження, стурбованість, почуття безвихідності стану, нудьга, симпатія до об'єкта, слабка воля, низька критичність мислення, слабкі монотонні подразники, некомпетентність у питаннях і видах діяльності, мала ступінь їхньої значущості для людей, відсутність досвіду дій у складній або незнайомій обстановці, дефіцит часу для прийняття рішень, несподіваність навіювання);
■	 деякі захворювання (або певний стан) об'єкта (розумова відсталість, фізичне виснаження, нервово-психічна астенія [підвищена втомлюваність, нестійкість настрою, порушення сну], наркоманія, алкоголізм, імпотенція).
Опірність навіюванню
Опірність навіюванню — це властивість об'єкта протистояти навіюючому впливу суб'єкта (контрсугестія). Здатність до опірності навіюванню залежить від особливостей інтелектуальної та емоційно-вольової сфери особистості. Опірність навіюванню поділяють на навмисну й ненавмисну, індивідуальну й групову, загальну й спеціальну.
Навмисна опірність діє на усвідомлюваному рівні психіки: об'єкт впливу свідомо аналізує те, що йому пробують навіяти, зіставляє навіювання зі своїми знаннями, поглядами, переконаннями і т.ін.
Ненавмисна опірність — властива багатьом людям схильність в усьому сумніватися, недовірливість та інші прояви загальної критичності.
Індивідуальна опірність — це протидія навіюванню з боку однієї людини. Установлена залежність цього різновиду опірності навіюванню від індивідуальних і вікових особливостей психіки (стійкості поглядів і переконань, багатства життєвого досвіду, загальної критичності, співвідношення між раціональними й емоційними сторонами психіки і т.ін.).
Групова опірність — це опірність навіюванню з боку групи як цілого. Цей різновид опірності навіюванню залежить від якісного складу групи: ступеню її згуртованості, єдності мети й мотивів діяльності та інших факторів. Чим менше розвинені міжгрупові зв'язки й відносини, тим слабкіша групова опірність. Установлено також, що загальна опірність групи завжди нижча опірності окремих, найбільш стійких її членів.
Загальна опірність зумовлена критичністю людей до спроб будь-що навіяти їм. У цілому, вона широка за спектром дії, але слабка за силою (хоча є суттєві відмінності між людьми за цими параметрами).
Спеціальна опірність має більш вузьку сферу дії, аж до відношення до конкретної людини або до конкретної інформації. Наприклад, людина, вихована на певних принципах, не буде сприймати інформацію, що суперечить їм.
Опірність навіюванню мінлива. Один і той же об'єкт виявляє різну ступінь опірності навіюванню по відношенню до різних суб'єктів і різного змісту інформації, що навіюється.
Опірність навіюванню також характеризується динамізмом. Величина реальної опірності постійно коливається як у сторону зниження, так і в сторону підвищення. При зростанні вона може привести до такої величини, коли будь-який навіюючий вплив даремний. Так, високу опірність навіюванню має солдат в атаці. В цей час будь-що йому навіювати не має ні найменшого сенсу.
Модель навіюючого впливу
Модель навіюючого впливу — це опис процесу навіювання у вигляді замкнутої системи “суб’єкт-об'єкт”, яка включає три взаємопов'язаних структурних компоненти:
■	 операціональний (вплив об'єкта);
■	 процесуальний (прийняття навіюючого змісту об'єктом);
■	 результативний (реакції об'єкта у відповідь).
Операціональний компонент навіюючого впливу описує вплив об'єкта. У складному акті взаємодії суб'єкта й об'єкта виділяють два етапи: підготовчий і виконавчий. На підготовчому етапі суб'єкт впливу спочатку психологічно готує об'єкт до наступного сприйняття змісту навіювання, тобто знижує його опірність навіюванню і підвищує навіюваність. Для цього він використовує прийоми релаксації (психофізичного розслаблення), а також спирається на дещо життєво значиме для об'єкта навіювання, що укоренилося в його психіці. Потім суб'єкт “вводить” у психіку об'єкта й закріплює в ній необхідні йому зразки мислення, психічних станів, поведінки.
Виділяють наступні якості суб'єкта, які дозволяють знизити опірність об’єкта до навіювання:
■	 авторитет;
■	 демонстрація доброзичливості до об'єкта;
■	 демонстрація психологічної переваги над об'єктом;
■	 демонстрація віри у зміст навіювання;
■	 емоційне подання змісту навіювання.
Процесуальний компонент навіюючого впливу описує процес прийняття об'єктом змісту навіювання. У цілому цей процес скорочений порівняно з процесом переконування: в ньому функціонують тільки сприйняття й запам'ятовування, діяльність мислення “випадає” або ослабляється. Тобто, процес навіювання включає ненавмисне сприйняття й запам'ятовування без попереднього осмислення змісту навіювання. Особливо некритично навіюючий вплив сприймається тоді, коли в його змісті є посилання на довірче джерело, важливий документ, авторитетну особу і т.ін. У цьому випадку об'єкт навіювання сприймає ту чи іншу інформацію без використання свого інтелектуального механізму “аналіз-синтез”.
Результативний компонент навіюючого впливу описує реакцію у відповідь на навіюючий вплив. Суб'єкт навіюючого впливу завжди реагує на його зміст. Мета навіювання — вплинути на об'єкт таким чином, щоб його реакція відповідала меті психологічної операції. Для цього необхідно збільшити ступінь автоматизму реакції суб'єкта впливу у відповідь, яка у свою чергу залежить:
■	 від змісту навіювання (його складності, конкретності, особистої значимості і т.ін.);
від психічного стану об'єкта навіювання (страх, депресія, апатія й деякі інші ситуативні стани, особливо в умовах війни, сприяють некритичному й неусвідомлюваному сприйняттю навіюючого впли- ву);
■	 від часового інтервалу між впливом і реакцією у відповідь (із збіль- шенням часового інтервалу автоматизм реакцій у відповідь на навіюючий вплив зменшується, оскільки відбувається підсилення критичності і загальної розумової діяльності об'єкта).
Ефективна реалізація усіх компонентів моделі навіюючого впливу залежить від правильного застосування його конкретних способів і прийомів.
Навіювання в цілому можна представити як психологічний вплив, основним змістом якого є використання способів і прийомів специфічного та неспецифічного навіювання.
Основні способи та прийоми специфічного навіювання
Специфічне навіювання здійснюється на основі розповсюдження конкретних ідей, уявлень, образів та іншої інформації з метою заміщення існуючої установки та провокування певної поведінкової реакції об'єкта впливу.
При специфічному навіюванні використовують тільки вербальні (мовні) засоби впливу і воно, як складова частина навіювання, значно підсилює його ефективність.
Розрізняють і застосовують наступні основні способи неспецифічного навіювання:
■	 спосіб приклеювання ярликів;
■	 спосіб сяючого узагальнення;
■	 спосіб перенесення;
■	 спосіб свідчення;
■	 спосіб гри в простонародність;
■	 спосіб перетасовки фактів;
■	 спосіб загальної платформи.
Спосіб приклеювання ярликів призначений для того, щоб зганьбити будь-яку ідею, особистість або явище образливими епітетами або метафорами, які викликають негативне відношення. Досвід психологічної війни свідчить про достатньо широке використання цього способу. Найчастіше його застосовують по відношенню до політичних діячів, представників вищого командування та інших загальновідомих осіб. Проте “працює” він тільки в тому випадку, коли війна вже принесла значні страждання населенню й військам противника, а їхній моральний стан є низьким.
Спосіб сяючого узагальнення полягає в позначенні конкретної ідеї або особистості узагальнюючим родовим іменем, що має позитивне емоційне забарвлення. Мета сяючого узагальнення — спонукати об'єкт впливу прийняти та схвалити поняття й судження, які подаються. Цей спосіб дозволяє приховувати негативні наслідки засвоєння змісту навіювання й тим самим не провокувати негативні асоціації. Прийом широко застосовується в практиці психологічної війни, він фактично є аналогом обману.
Спосіб перенесення має за мету викликати через образ, що подається, (іпоняття, лозунг, ідею) асоціацію з будь-ким або будь-чим, що має в очах об'єкта незаперечний престиж (цінність), щоб зробити зміст дії прийнятним. Наприклад, фахівці психологічної війни використовують національно й традиційно значимі для противника образи, що викликають у свідомості населення й військовослужбовців позитивне відношення. Часто використовується також негативне перенесення шляхом пробудження асоціацій з негативними (для об'єкта) образами, поняттями й ідеями.
Спосіб свідчення полягає в цитуванні висловлювань особистості, яку поважає або, навпаки, ненавидить об'єкт впливу. Висловлювання, як правило, носить позитивну оцінку ідеї (поняття, судження), що подається, і має за мету спонукати об'єкт впливу до прийняття нав'язуваної йому позитивної або негативної думки з цього приводу. Спосіб свідчення використовують як елемент маніпулювання свідомістю противника.
Спосіб гри в простонародність заснований на спонуканні об'єкта навіювання до ототожнення суб'єкта й поданих ним ідей (понять, суджень) з позитивними цінностями внаслідок “народності” цих ідей або внаслідок належності джерела інформації до так званих “простих людей”. Саме тому свої пропагандистські матеріали органи психологічної війни часто подають від імені рядових громадян або військовослужбовців противника.
Спосіб перетасовки фактів полягає в тенденційному відбиранні тільки позитивних або тільки негативних фактів для доказу справедливості позитивної або негативної оцінки будь-якої ідеї (судження, поняття, явища). Об'єктові психологічного впливу фахівці психологічної війни подають у певній послідовності такі факти, осмислення яких неминуче веде до необхідних їм висновків.
Спосіб загальної платформи полягає в спонуканні об'єкта впливу прийняти ідею (судження, оцінку, думку), що міститься в інформації, на тій основі, що нібито більшість представників даної соціальної групи або військового підрозділу поділяють її.
Основні способи та прийоми неспецифічного навіювання
Неспецифічне навіювання здійснюється шляхом провокування в об'єкта впливу негативних психічних станів, що викликають певну поведінку. У процесі здійснення неспецифічного навіювання мовні (вербальні) фактори сполучають із немовними (невербальними).
Основна мета неспецифічного навіювання— формування в об'єкта впливу астенічних станів, в основі яких лежить феномен фрустрації.
Фрустрація [frustration] — це переживання невдачі, що виникає при наявності реальних або удаваних перепон на шляху до мети. Фрустрація виникає в людей внаслідок реального або уявного незадоволення їхніх потреб у фізичній і соціальній безпеці, у спілкуванні, в їжі, у побутових зручностях і т.ін.
Мета неспецифічного навіювання полягає саме у тому, щоб через акцентування фрустрації провокувати у об'єкта астенічні психологічні стани (неспокій, депресію, страх, паніку і т.ін.).
Основними способами неспецифічного навіювання є:
■	 спосіб залякування;
■	 спосіб емоційного придушення;
■	 спосіб ініціювання агресивних емоційних станів.
Спосіб залякування (ініціювання страху) полягає у формуванні станів неспокою, депресії або апатії; пробудження почуття страху перед реальною або вигаданою небезпекою, а також перед невідомістю. Кінцева мета залякування — максимальне зниження морально-психологічної стійкості проти- иника, параліч його волі до опору.
Залякування доцільно проводити для впливу на противника, який:
■	 несе великі втрати;
■	 знаходиться в оточенні;
■	 перейшов до оборони;
■	 відступає;
■	 зазнає нестачу продовольства, боєприпасів та інших засобів;
■	 поступається в чисельності;
■	 піддається ураженню від високоточної зброї або зброї масового ураження;
■	 терпить поразки в бойових діях.
Велике значення має вибір часу залякування. Наприклад, залякування доцільно використовувати відразу після вогневої підготовки, коли ступінь психічної напруги й інтенсивність реакції страху у військовослужбовців противника максимальна.
Іншим важливим фактором є вибір оптимальної форми психологічного нпливу. В залежності від особливостей конкретної ситуації необхідно використовувати усну пропаганду, радіозасоби (наприклад, входження в бойові мережі противника), друковані засоби і т.ін.
Спосіб емоційного придушення використовується для формування у військовослужбовців противника таких астенічних психічних станів як тривога, депресія, апатія.
Тривога — це емоційний стан, що виникає в ситуаціях із неясним кінцем і пов'язаний з очікуванням неблагополучного розвитку подій. Тривога може проявлятися як відчуття безпорадності, невпевненості в собі, безсилля перед зовнішніми факторами, як перебільшення їхньої могутності й небез-
печності. Поведінкові прояви тривоги полягають у загальній дезорганізації діяльності, що порушує її спрямованість і продуктивність.
Депресія [depression] — це афективний емоційний стан, який характеризується негативним фоном. Людина в стані депресії зазнає важких, нестерпних переживань пригніченості, туги, відчаю. Її потяги, мотиви, вольова активність, самооцінка різко знижені. Зміненим виявляється й відчуття часу, який тече нестерпно довго. Для поведінки людей у стані депресії є характерними уповільненість, безініціативність, швидка втомлюваність, що у сукупності призводить до різкого падіння продуктивності діяльності.
Апатія [apathy] — емоційний стан, що виникає внаслідок утрати перспективи, емоційного придушування, втрати віри в кінцеву мету, у керівництво, в успіх компанії і т.ін. Апатія характеризується емоційною пасивністю, байдужістю до подій навколишньої дійсності та розвивається на фоні зниження фізичної й психічної активності.
Прийоми емоційного придушення, що використовуються в практиці психологічної війни, надзвичайно різноманітні. Вибір того чи іншого з них обумовлюється умовами впливу, характером бойових дій, специфікою об’єкта навіювання. Серед них виділяють:
■	 емоційне придушення засобами невербального звукового впливу (звуки запису дитячого плачу, похоронної музики, важкої рок- музики, різноманітних дратівливих звуків [крики, завивання сирени, звуки вибухів, свист падаючих бомб]);
■	 придушення шляхом демонстрації безглуздості війни;
■	 придушення шляхом показу реальності загибелі або каліцтва;
■	 придушення шляхом посилання на ті реальні труднощі (брак продовольства, боєприпасів, медикаментів і т.ін.), які зазнає противник (необхідно навіювати, що такі труднощі набули постійного характеру й усе більше збільшуються);
■	 придушення шляхом апеляції до незадоволених сексуальних потреб військовослужбовців;
■	 емоційне придушення шляхом ствердження, що “поки солдат б'ється на фронті, його сім'я терпить у тилу утиски, його близькі залишились без засобів до існування, а жінка змушена займатися проституцією.
Фахівцями психологічної війни пропонується ряд рекомендацій з використання даного способу:
■	 правильний вибір об'єкта впливу (найбільш ефективним є емоційне придушення противника, що знаходиться в оточенні або відступає, терпить різноманітні труднощі або має низький морально- психологічний потенціал);
■	 урахування умов впливу (найбільш піддаються емоційному придушенню деморалізовані військовослужбовці, в яких почуття страху й безвихідності загострені до межі);
■	 правильний вибір часу впливу (на відміну від залякування, емоційне придушення доцільно використовувати не тільки перед боєм, але й у період між бойовими діями).
Спосіб ініціювання агресивних емоційних станів призначений для формування у військовослужбовців противника таких емоцій як підозріливість, недоброзичливість, гнів, ненависть, лють із метою внесення суперечностей у їхнє середовище. Агресивні емоційні стани виникають по відношенню до певного об'єкта. їх, звичайно, супроводжують процеси зараження, а також стереотипізації уявлень у створюваному “образі ворога”. Ініці- юючи такі стани, психологи за мету ставлять внесення розколу в середовищі противника, пробудження там взаємної ворожості на соціальному, етнічному, релігійному або ідеологічному грунті.
Визначені також основні теми, використання яких у навіюючому впливі дозволяє вносити розкол у таборі противника. Це:
■	 розходження в політичних поглядах між громадянами ворожої держави та їхніми союзниками;
■	 етнічні, расові й регіональні суперечності;
■	 релігійні, політичні або соціальні відмінності;
■	 ворожість цивільного населення противника до своїх військовослужбовців;
■	 протиріччя між офіцерським складом, унтер-офіцерами (сержантами) й рядовими солдатами;
■	 відмінності між комфортними умовами для військовослужбовців
у тилу й важкими умовами для особового складу частин на передових позиціях;
■	 невдоволеність цивільного населення противника бюрократичною системою влади;
■	 протиріччя між панівною елітою й опозиційними політичними партіями (організаціями);
■	 несправедливе оподаткування або їхній високий рівень;
■	 забезпеченість продовольством і предметами широкого вжитку вузької групи керівництва на фоні загального дефіциту.
Крім того, можна також використовувати історичні факти, які нагадують про те, що країни-союзники конфронтуючої коаліції раніше воювали між собою та інші теми.
4.5. Особливі способи та прийоми психологічної війни
Психологічна війна неможлива без широкого використання особливих способів та прийомів впливу, до яких відноситься дезінформування (обман), маніпулювання, розповсюдження чуток і міфів.
4.5.1. Дезінформування
Дезінформування [deception message] — це спосіб психологічного впливу, що полягає в намірі подання противникові такої інформації, яка вводить його в оману відносно справжнього положення справ. Дезінформу-
вання включає в себе використання явно фальшивих даних і відомостей. У цьому випадку воно стає обманом.
Заходи з дезінформування повинні здійснюватися за єдиним замислом; з ретельним погодженням пропорцій правди й брехні (при максимальному використанні правдоподібної інформації); з обов’язковим приховуванням справжніх намірів, цілей та завдань, які вирішують війська.
Дезінформування широко застосовується в усіх видах психологічних операцій.
Дезінформування в стратегічних психологічних операціях— це сукупність основних напрямків дезінформування, придатних для використання в стратегічних психологічних операціях:
■	 уведення в оману майбутнього противника відносно справжнього початку бойових дій та їхнього характеру;
■	 створення ілюзії підготовки великомасштабних операцій на фальшивих напрямках; широке висвітлення “важкопереборюваних” проблем у формуванні та бойовій підготовці штабів і підрозділів військ;
■	 “витік” заздалегідь завищених (занижених) даних про перекидання своїх військ на різноманітні операційні напрямки;
■	 перебільшення негативного впливу кліматичних і побутових умов на морально-психологічний стан військ;
■	 критика “низької якості” озброєння й техніки своїх військ, їхньої боєздатності;
■	 значне перебільшення бойових можливостей військ і озброєння противника (для формування невиправданої самовпевненості його командування й особового складу);
■	 демонстрація по телебаченню відеоматеріалів про хід бойового навчання на “необхідних” операційних напрямках.
Основним інструментом такого дезінформування є засоби масової інформації: преса, радіо, телебачення.
В оперативно-тактичних психологічних операціях основними напрямками дезінформування звичайно є:
■	 розповсюдження фальшивої інформації про місця дислокації та характер дій своїх військ, їхню професійну виучку, морально-психологічний стан;
■	 розповсюдження фальшивої інформації про деморалізацію військових частин противника;
■	 розповсюдження фальшивих наказів, фальшивих розпоряджень, команд і т.ін.
У цьому випадку інструментом дезінформування є переважно радіо й друковані засоби.
4.5.2.	Маніпулювання свідомістю
Маніпулювання свідомістю спрямоване на встановлення володарювання над духовним станом людей, керування ними шляхом нав'язування
ідей, установок, мотивів, стереотипів поведінки, вигідних суб’єкту впливу. Маніпулювання здійснюється настільки уміло, що його застосування не помічається об'єктом впливу [19, 35, 46, 36].
Виділяють три рівні маніпулювання:
■	 рівень підсилення існуючих у свідомості людей необхідних маніпуляторові ідей, установок, мотивів, цінностей, норм;
■	 рівень часткових, малих змін поглядів на ту чи іншу подію, процес, факт, що також здійснює вплив на емоційне й практичне відношення до конкретного вища;
■	 рівень корінної, кардинальної зміни життєвих установок шляхом повідомлення об'єктові сенсаційних, драматичних, надзвичайно важливих для нього відомостей.
Фахівці психологічної війни вважають, що за допомогою маніпулювання можна досягти швидкої зміни життєвих установок в основному на перших двох рівнях впливу. Кардинальні зміни поглядів однієї людини, групи людей або соціальної спільноти потребують, за їхньою думкою, комплексного впливу на свідомість протягом тривалого часу.
Установлено також, що більш обізнаними людьми важче маніпулювати, тому об'єкту маніпулювання подають сурогат: урізану, скорочену інформацію і тільки таку, що відповідає меті психологічного впливу. Маніпулювання включає ряд способів, деякими з яких є:
■	 спосіб інформаційного перевантаження;
■	 спосіб дозування інформації;
■	 спосіб великої брехні;
■	 спосіб своєчасної брехні;
■	 спосіб змішування правдивих фактів із найрізноманітнішими припущеннями, гіпотезами, чутками;
■	 спосіб зволікання;
■	 спосіб зворотного удару і т.ін.
При застосуванні способу інформаційного перевантаження повідомляється дуже велика кількість інформації, основну частину якої складають абстрактні розмірковування, непотрібні подробиці, різноманітні дурниці і т.ін. “сміття”. В результаті об'єкт не може розібратися у справжній суті проблеми.
При застосуванні способу дозування інформації повідомляється тільки частина відомостей, а решта ретельно приховується. Це призводить до того, що картина реальності спотворюється в ту чи іншу сторону, або взагалі стає незрозумілою.
Спосіб великої брехні ґрунтується на твердженні, що чим нагліша й неправдоподібніша брехня, тим скоріше в неї повірять, головне — подавати її максимально серйозно.
Спосіб своєчасної брехні полягає в повідомленні цілком фальшивої, але надзвичайно очікуваної у даний момент інформації. Чим більше зміст повідомлення відповідає настрою об'єкта, тим ефективніший її результат.
Потім обман розкривається, але за цей час гострота ситуації спадає, або певний процес приймає необоротний характер.
Спосіб зволікання передбачає зволікання з оголошенням по- справжньому важливих фактів до того моменту, коли буде вже пізно будь- що змінити.
Спосіб зворотного удару полягає в тому, що вигадану (вигідну для себе) версію тих або інших подій через підставних осіб розповсюджують у засобах масової інформації, нейтральних по відношенню до обох конфліктуючих сторін. Преса противника зазвичай повторює цю версію, тому що вона вважається більш “об'єктивною”, ніж думки прямих учасників конфлікту.
4.5.3.	Розповсюдження чуток та міфів
Чутки— це відомості, вісті, вірогідність яких не встановлена. Вони являють собою специфічний вид інформації, що з'являться спонтанно з причини інформаційного вакууму серед певних прошарків населення, або спеціально будь-ким розповсюджується для впливу на суспільну свідомість.
Чутки класифікуються за трьома параметрами:
■	 експресивним (у відповідності з емоційними станами, що відображені в змісті чутки і в особливостях емоційних реакцій на нього);
■	 інформаційним (у відповідності із ступенем вірогідності сюжету чутки);
■	 за ступенем впливу на психіку людей.
За експресивною характеристикою виділяють:
■	 чутки-бажання, інформація в яких має за мету викликати розчарування з причини нездійснених сподівань та деморалізувати об'єкт впливу;
■	 чутки-страховиська, інформація в яких ставить за мету ініціювати
у об'єкта впливу стан тривоги й невпевненості. Такими можуть бути чутки про смертельну суперзброю, якою володіє противник (тобто сторона, що розповсюджує чутку), про катастрофічну нестачу продовольства, про майбутні бомбардування, про зараження місцевості і т.ін.
Агресивні чутки роз'єднувальні, інформація в них має за мету вносити розлад у взаємовідносинах у середовищі противника, порушувати соціальні зв'язки.
За інформаційною характеристикою виділяють чутки абсолютно недостовірні, частково недостовірні (з елементами правдоподібності), правдоподібні чутки.
За мірою впливу на психіку людей чутки поділяють на:
■	 такі, що розбурхують суспільну думку, але не викликають явно вираженої антисуспільної поведінки окремих осіб або навіть цілих груп;
■	 такі, що викликають антисуспільну поведінку серед деякої частини певних соціальних груп;
■	 такі, що порушують соціальні зв'язки й організаційно-керівні відносини між людьми, викликають масові заворушення, паніку і т. ін.
Застосування чуток потребує великого мистецтва й обережності, тому що їхній зміст після початку розповсюдження виходить з-під контролю. Циркулюючи в масах, чутки дуже часто піддаються змінам, аж до того, що набувають смисл, протилежний тому, що передбачався їхніми авторами.
Для того щоб інформація стала чуткою, необхідно щоб:
■	 вона мала значення для об’єкта впливу (тобто прямо стосувалася його інтересів);
■	 була зрозумілою усім учасникам трансляції чутки;
■	 володіння нею сприяло підвищенню авторитету транслятора чутки.
Використання чуток в інтересах психологічної війни— розповсюдження інформації, вигідної джерелу. Чутки можуть виникати також спонтанно, внаслідок неправильного сприйняття інформації, яка розповсюджується зацікавленою стороною. Тоді вони можуть мати негативний ефект.
Міф (від грец. /луоу/д — “слово, сказання”) — це інформація, яка пояснює походження й подальше перетворення тих чи інших явищ виключно на основі вигаданих подій. Осмислення людиною навколишньої дійсності через міфи ґрунтується не на наукових основах, а на вірі й переконаннях представників конкретної культури, етносу, соціальної групи.
Виховання на прикладах дій міфічних персонажів формує у свідомості людей систему морально-етичних цінностей, притаманних даному угрупованню (етносу, клану, професійній групі і т.ін.), почуття співпричетності до її історії. Основний принцип побудови сюжету традиційного міфу — сполучення знайомих реалій життя з фантастичними вчинками героїв. З давніх часів правителі усіх рангів широко використовували міфотворчість для своїх цілей. Це сприяло появі спеціального способу впливу на суспільну свідомість, прийнятому на озброєння фахівцями психологічної війни.
Звичайно використовують соціальні міфи, що подають спотворені уявлення про дійсність, які свідомо впроваджуються у свідомість людей з метою формування необхідних соціальних реакцій. Особливістю соціальних міфів є те, що велика частина суспільства сприймає їх не як вимисел, а як природний стан речей. Під впливом соціальних міфів історія виникнення держав і етносів, як правило, спотворюється настільки, що її об'єктивний аналіз можна здійснювати тільки шляхом критичного зіставлення різноманітних джерел. Проте на практиці в багатьох випадках такий аналіз є надто важким із-за упередженості авторів або замовленого (тобто наперед фальшивого) характеру більшості джерел інформації. По суті справи, вся письмова світова історія з самого початку є об’єктом постійного маніпулювання.
Фахівці психологічної війни вважають, що можливості для виникнення II розповсюдження масових соціальних міфів, а також для зловживання ними за допомогою засобів масової інформації у сучасному суспільстві не зменшилися, а в дечому багаторазово збільшилися.
Вони вважають, що соціальні міфи здатні:
■	 здійснювати вплив одночасно на інтелектуальну й емоційну сфери людської свідомості, що дозволяє їм вірити в реальність змісту мі-
фу;
9 представляти гіперболічний опис часткового випадку ідеальною моделлю бажаної поведінки, із-за чого зміст міфу впливає на поведінку людей;
■ спиратися на конкретну традицію, що існує у суспільстві.
Неможливо впровадити в масову свідомість такі цінності, які протистоять традиційним. Нові міфи завжди виростають із старих коренів. Зміст інформаційно-пропагандистських матеріалів, створених у відповідності до існуючої в конкретному соціальному угрупованні міфологічної системи, діє на людей не ззовні, а якби із середини їхнього світогляду, що полегшує процес сприйняття цього змісту. При цьому слід враховувати те, що міфи, незважаючи на широкі можливості для імпровізації, діють все ж в обмежених рамках, оскільки мають певні характеристики.
Міфи бувають явні, приховані й станові.
До явних міфів відносять фольклорні історії й персонажі, популярні сюжети й герої літературних творів. Успіх застосування такого міфу визначається правильною інтерпретацією подій, що описані в ньому. Для цього необхідно дуже добре знати історію й культуру конкретної країни або етносу, чітко розуміти, в яких умовах його можна застосувати, а в яких він принесе лише шкоду.
Приховані міфи описують специфічну частину суб'єктивних уявлень суспільства про навколишній світ та інші угруповання. Вони існують у формі ідеологічних, релігійних, політичних, побутових установок, забобонів, переконань представників конкретних соціальних угруповань.
Станові міфи обслуговують уявлення про близькість або, навпаки, віддаленість певних груп людей один від одного за соціальною, професійною, національною, релігійною ознакою. Вони діють за найпростішою схемою “свій-чужий” і мають достатню ефективність в умовах бойової діяльності.
4.6. Основи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки держави
4.6,1.	Основні положення
На теперішній час створюються та масово розповсюджуються найновіші інформаційні технології, що дозволяють створювати засоби та методи прямого та непрямого впливу на воєнно-політичні системи державного управління, соціальні інституції та окремі особистості з метою заданого напрямку їхнього функціонування.
Завдяки цьому виникає велика соціальна небезпека застосування технологій штучної зміни поведінкових реакцій людини, обмеження свободи його волевиявлення, а також впливу на стан здоров'я людини, груп людей і населення в цілому. В суспільстві зростає психологічна напруга у зв'язку з імовірним використанням деякими державами, державними організаціями, корпоративними групами та окремими людьми засобів спеціального впливу на психіку особистості та поведінку людей.
На сьогодні не існує достатніх гарантій захисту особистості від загроз, пов'язаних з порушенням інформаційної та інформаційно-психологічної безпеки особистості — неусвідомлюваними інформаційно-психофізичними впливами включаючи:
■	 штучне щеплення їй синдрому залежності;
■	 розробку, створення та застосування спеціальних засобів;
■	 маніпулювання суспільною свідомістю з використанням спеціальних засобів впливу;
■	 деструктивний вплив на психіку людини природних комплексів, антропогенних зон, генераторів фізичних полів та випромінювань.
Виникла висока соціальна небезпека безконтрольного застосування технологій, засобів і методів психофізичного впливу на великі соціальні групи людей через свідомість і підсвідомість (психосферу) людини з метою формування необхідних подій та маніпулювання суспільною думкою [9, 47, 79].
Забезпечення інформаційно-психологічної безпеки є одним з найважливіших компонентів проблеми інформаційної безпеки, що набуває великої актуальності як для окремої держави, так і для світового співтовариства.
У зв'язку з вищесказаним можна сформулювати основні положення концепції інформаційно-психологічної безпеки в рамках державної політики забезпечення інформаційної безпеки в галузі комплексної протидії загрозам інформаційної війни.
У першу чергу, будь-яка людина (особистість), що знаходиться на території держави, повинна бути захищеною від неусвідомлюваних деструктивних інформаційних впливів на її психіку та нав'язування йому небажаної інформації або інформаційної послуги.
Забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинне стати однією з найважливіших завдань держави, тому повинні встановлюватися державні гарантії захисту людини від неусвідомлюваних деструктивних інформаційних впливів.
Для реалізації державних гарантій розроблюється державна політика та створюється відповідна державна система. Визначаються основні напрямки державної політики, а також структура, склад, сили та засоби державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки.
Засоби, що використовуються державною системою, повинні забезпечити достатній рівень захисту від неусвідомлюваних деструктивних інформаційних впливів. Повинні бути передбачені такі механізми державного регулювання як:
■	 обов'язкове ліцензування діяльності, пов'язаної із застосуванням не- усвідомлюваного та комплексного інформаційного впливу;
■	 обов'язкова сертифікація засобів і методів такого впливу;
■	 експертиза неусвідомлюваних інформаційних впливів на предмет відповідності до спеціальних стандартів безпеки;
■	 контроль за забезпеченням інформаційно-психологічної безпеки.
Найважливішим обов'язком держави у сфері забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинно бути інформування громадян, організацій, органів державної влади та органів місцевого самоуправління про наявність загроз інформаційно-психологічній безпеці та заходах, що приймаються для їхньої нейтралізації, а також організація навчання людей методам захисту від неусвідомлюваних інформаційних впливів на їхню психіку.
Для виняткових випадків, коли застосування неусвідомлюваних інформаційних впливів виправдано (наприклад, в медичних і наукових цілях, в умовах надзвичайних ситуацій і т.ін.) необхідно встановити вичерпний перелік випадків та умов, в яких вони можуть мати місце.
Щоб зменшити занепокоєність суспільства з приводу безконтрольного застосування неусвідомлюваних інформаційних впливів на психіку людей та з метою більш ефективного контролю за забезпеченням інформаційно- психологічної безпеки, поряд із державним контролем необхідно запроваджувати цивільний контроль.
Зважаючи на те, що неусвідомлювані інформаційні впливи можуть бути виявленими тільки в результаті спеціальної (психоекологічної) експертизи, для виявлення небезпеки та її встановлення повинні розроблюватися й використовуватися спеціальні психоекологічні стандарти.
Для координації діяльності органів, що входять до державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки, та реалізації окремих напрямків політики у даній галузі повинен бути створений спеціальний повноважний орган.
4.6.2.	 Основи інформаційно-психологічної безпеки держави
Основні поняття інформаційно-психологічної безпеки
Інформаційно-психологічна безпека— це стан захищеності психіки людини від деструктивного (інформаційного) впливу (упровадження деструктивної інформації у свідомість і (або) підсвідомість людини, що приводить до неадекватного сприйняття нею дійсності). У більш широкому розумінні поняття інформаційно-психологічної безпеки можна сформулювати як стан захищеності духовного, душевного та фізичного благополуччя людини від впливів, які призводять до ураження прав і свобод людини, декларованих у Конституції України, Законами та міжнародними угодами України.
Інформаційно-психологічна безпека є складовою частиною інформаційної безпеки і повинна займати особливе місце при її забезпеченні. Ця особливість визначається специфікою загроз і їхніх джерел у галузі інформаційно-психологічної безпеки, особливим характером принципів і завдань при реалізації державної політики у цій галузі. До галузі інформаційно- психологічної безпеки відноситься також безпека інформаційних потоків психосфери (рис. 4.5).
Психосфера являє собою частину ноосфери та біосфери. Психосфера утворюється на основі сукупності взаємодії:
■	 культурологічних, суспільних і соціальних факторів;
■	 психофізичних факторів, що проявляють себе у вигляді фізичних, хімічних та інших видів впливів природного, антропогенного та техногенного походження;
■	 інформаційно-психологічних факторів.
ІНФОРМАЦІЙНО-ПСИХОЛОГІЧНА БЕЗПЕКА ДЕРЖАВИ
-	 стан захищеності психіки людини від деструктивного інформаційного впливу
-	 стан захищеності інформаційних потоків психосфери

НЕУСВІДОМЛЮВАНИЙ ДЕСТРУКТИВНИЙ ПСИХОФІЗИЧНИЙ ВПЛИВ
І ГП"Г

ПСИХОСФЕРА
ІНФОРМАЦІЙНІ ПОТОКИ ПСИХОСФЕРИ
Джерела загроз інформаційно- психологічній БЕЗПЕЦІ
Рис. 4.5. Основні поняття інформаційно-психологічної безпеки

Принципи інформаційно-психологічної
БЕЗПЕКИ
J	,	.	,,,,,,
ОБ'ЄКТИ ІНФОРМАЦІЙНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ БЕЗПЕКИ

Інформаційні потоки психосфери — це сукупність відомих і невідомих факторів, що безпосередньо впливають на органи чуття людини в цілому (такі як фізичні поля, хімічні речовини, біологічні вплив і т.ін.), так і ряд інших факторів, в тому числі психологічних і психофізіологічних, що здійснюють неусвідомлюваний та усвідомлюваний вплив на людину та групи людей та призводять до ураження її (їхніх) прав, свобод та життєвих інтересів.
До них можна віднести засоби й методи формування раціонально- емоційної та інтелектуальної уяви людини про навколишню реальність, свого місця у ній.
Деструктивний вплив [destructive impact] (від лат. destruo — “ламаю, руйную”) — це несвідомий або свідомий вплив природних і антропогенних факторів на психосферу через вплив на культурно-історичний розвиток особистості, суспільства та держави, що призводить до порушення духовного, душевного та фізичного комфорту (гармонії), а також здійснення дій, свідомих і несвідомих, що призводять до порушення конституційних прав і свобод.
Психофізичний вплив — це система навмисних, цілеспрямованих заходів або ненавмисних впливів духовних, психологічних і фізичних факторів інформаційної і (або) енергетичної природи на духовні, культурологічні, психічні, фізіологічні та хімічні процеси в різноманітних біологічних системах та середовищах їхнього проживання.
Неусвідомлюваний деструктивний психофізичний вплив— це не- усвідомлюване людиною впровадження деструктивної інформації у її свідомість і (або) підсвідомість, порушення роботи логіко-аналітичного апарату її мозку, розвиток захворювань органів, систем організму та нервової системи.
Спеціальні засоби впливу — методи та засоби (технічні пристрої, лю- ди-спецоператори, що володіють даром впливу на інших людей), які використовуються для неусвідомлюваного деструктивного психофізичного ииливу на психосферу людини.

Принципи безпеки у психосфері
Основними принципами забезпечення безпеки у психосфері є:
■	 законність (дотримання норм Конституції України та законодавства України, норм міжнародного права при здійсненні діяльності із забезпечення безпеки психосфери людини);
■	 державний та цивільний контроль за створенням та використанням спеціальних засобів дистанційного впливу на психосферу людини;
■	 державна монополія та відсутність монополії одного відомства на розробку та використання засобів та методів неусвідомлюваного психофізіологічного впливу;
■	 сполучення централізованого управління силами та засобами психофізіологічної безпеки з передачею у відповідності з державним устроєм України частини повноважень у цій галузі органам державної влади на місцях та органам місцевого самоуправління;
■	 обов’язковість ліцензування діяльності, пов'язаної з розробкою, виробництвом, розповсюдженням та застосуванням засобів і методів неусвідомлюваного впливу на психіку людини, а також їх сертифікація;
■	 пріоритетність інтересів особистості при забезпеченні безпеки психосфери людини;
■	 пріоритетність безпеки психосфери перед будь-якими комерційними інтересами;
■	 достатність сил та засобів, що використовується державною системою для забезпечення захисту від неусвідомлюваних деструктивних впливів на психосферу людини;
■	 інформування громадян, організацій, органів державної влади та органів місцевого самоврядування про наявність джерел загроз психофізіологічній безпеці психосфері людини та заходах, які приймаються для їхньої нейтралізації;
■	 виключність та визначеність випадків, коли застосування неусвідомлюваних впливів на психосферу виправдане (наприклад, в медичних і наукових цілях, в умовах надзвичайних ситуацій і т.ін.);
■	 експертність, наукова обгрунтованість та доступність спеціальної психоекологічної експертизи для виявлення небезпеки та ідентифікації (автентифікації) неусвідомлюваних деструктивних впливів на психосферу людини;
■	 міжнародне співробітництво в галузі забезпечення психофізіологічної безпеки.
Потенційні джерела загроз
Загроза інформаційно-психологічній безпеці людини— це сукупність умов та факторів, що викликають деструктивний інформаційний вплив на психіку людей, який створює небезпеку її функціонування в певному місці та часі.
Джерелами загроз інформаційно-психологічній безпеці людини є
природні, техногенні, соціальні фактори, розробка, створення та застосування спеціальних засобів, а також діяльність осіб, груп осіб, організацій, що негативно впливають на духовний, душевний та фізичний комфорт — руйнування єдиного інформаційного та духовного простору держави, її культури та традиційних устоїв суспільства та суспільної моралі.
Загрозою інформаційно-психологічній безпеці є монопольне володіння Ьдним відомством силами та засобами впливу на психосферу людини та можливістю маніпулювання суспільною свідомістю.
Потенційні джерела загроз інформаційно-психологічній безпеці:
■	 фізичні особи, що мають від природи здатність неусвідомлюваного впливу на інших осіб та об'єднання цих осіб;
■	 релігійні та інші езотеричні та окультні групи та організації;
■	 будь-які програми для ЕОМ;
■	 генератори фізичних полів та випромінювань;
■	 природні комплекси та антропогенні зони;
■	 будь-які інформаційно-програмні та аудіо-/відеопродукти, що розповсюджуються каналами суспільного користування;
■	 література та засоби масової інформації, у тому числі такі, які використовують методи нейролінгвістичного програмування.
Загрози інформаційно-психологічній безпеці держави
Основні види загроз інформаційно-психологічній безпеці держави наведені на рис. 4.6.
Загрози інформаційно-психологічній безпеці	
	. '	
		Основні загрози інформаційно-психологічній безпеці держави	
		
		Загрози конституційним правам і свободам	
		
		Зовнішні загрози	
		
		Внутрішні загрози	
Рис. 4.6. Основні види загроз інформаційно-психологічній безпеці держави

Основними загрозами інформаційно-психологічній безпеці можуть бути: ■ руйнування єдиного інформаційного і духовного простору держави, традиційних устоїв суспільства і суспільної моралі;
■	 блокування на неусвідомлюваному рівні свободи волевиявлення людини, прищеплювання їй синдрому залежності;
■	 розробка, створення і застосування спеціальних технічних і програмних засобів для деструктивного впливу на психіку людини;
■	 маніпулювання суспільною свідомістю з використанням засобів масової інформації та спеціальних засобів впливу;
■	 деструктивний вплив на психіку людини геопатогенних і антропогенних зон, генераторів фізичних полів та випромінювань.
Завдання забезпечення інформаційно-психологічної безпеки вирішується з метою ліквідації такого виду загроз як загроза конституційним правам і свободам людини й громадянина в галузі духовного життя та інформаційної діяльності, індивідуальній, груповій та суспільній свідомості, духовному відродженню держави.
До таких загроз відносяться:
■	протиправне застосування спеціальних засобів впливу на індивідуальну, групову та суспільну свідомість;
■	дезорганізація та руйнування системи нагромадження культурних цінностей;
■	 девальвація духовних цінностей, пропаганда зразків масової культури, заснованих на культі насильства, на духовних та моральних цінностях, що вступають у протиріччя з цінностями, прийнятими у суспільстві;
■	 зниження духовного, морального та творчого потенціалу населення держави;
■	маніпуляція інформацією (дезінформування, приховування або спотворення інформації).
До зовнішніх джерел загроз можна віднести:
■	 діяльність іноземних політичних, економічних, воєнних, розвідувальних та інформаційних структур, спрямованих проти інтересів держави в інформаційній сфері;
■	загострення міжнародної конкуренції за володіння інформаційними технологіями та ресурсами;
■	діяльність міжнародних терористичних організацій;
■	розробку рядом держав концепцій інформаційної війни, що передбачає створення засобів небезпечного впливу на інформаційні сфери інших держав.
До внутрішніх джерел загроз можна віднести:
■	недостатню координацію діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з формування й реалізації єдиної державної політики в галузі інформаційної безпеки;
■	недостатність нормативної правової бази, що регулює відносини
в інформаційній сфері, а також недостатню практику застосування права;
■	недостатню економічну потужність держави;
■	 слабкість системи освіти та виховання, недостатню кількість кваліфікованих кадрів у галузі інформаційної безпеки.
Основні завдання державної політики в галузі забезпечення
інформаційно-психологічної безпеки
Державна політика в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинна бути спрямована на виконангія наступних завдань:
■	 удосконалення законодавства держави в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки населення;
■	 формування державної системи забезпечення безпеки в галузі пси- хосфери;
■	 координація діяльності органів державної влади із забезпечення інформаційно-психологічної безпеки;
■	 формування державної політики у галузі культури, освіти та мистецтва для забезпечення інформаційно-психологічної безпеки людини;
■	 визначення повноважень органів державної влади та органів державного самоуправління в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки:
■	 створення ефективної системи контролю за забезпеченням інформаційно-психологічної безпеки;
■	 установлення необхідного балансу між потребами у вільному обміні інформацією в галузі впливу на свідомість та допустимими обмеженнями її розповсюдження;
■	 збереження єдиного інформаційного та духовного простору держави та її культури, традиційних устоїв суспільства та суспільної моралі;
■	 розвиток вітчизняної індустрії засобів захисту, контролю, обробки та дешифрування від деструктивного інформаційно-психологічного впливу;
■	 організація міжнародного співробітництва в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки.
Об'єкти інформаційно-психологічного захисту
Об’єктами інформаційно-психологічного захисту людини є стан духовного, душевного та фізичного комфорту людини. Об'єктами захисту можуть також бути умови та фактори, які забезпечують наступне, а саме:
■	 культура, включаючи релігійні та міжнаціональні взаємовідносини;
■	 мовне середовище, соціальні орієнтири, суспільні та соціальні зв'язки, демографічні зрушення;
■	 психофізичні фактори, що проявляються у вигляді фізичних, хімічних та інших впливів природного, антропогенного і техногенного походження;
■	 генофонд народів, що населяють державу.
4.6.3.	Основні напрями діяльності державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки
Функції державної системи забезпечення інформаційно- психологічної безпеки
Державна системи забезпечення безпеки в галузі психосфери повинна здійснювати наступні функції:
■	 організація та проведення досліджень у галузі створення та розповсюдження деструктивної інформації, захисту від такої інформації;
■	 організація розробки та прийняття стандартів інформаційно- психологічної безпеки;
■	 своєчасне виявлення загроз інформаційно-психологічній безпеці та їхніх джерел, розробку пропозицій зі зняття або локалізації цих загроз;
■	 організація обліку та контролю за джерелами загроз неусвідом- люваного інформаційного впливу;
■	 оповіщення спільноти про наявність природних комплексів та антропогенних зон, а також про діяльність осіб та організацій, які порушують законодавство в галузі інформаційно-психологічної безпеки;
■	 організація та здійснення психоекологічної експертизи;
■	 організація системи ліцензування, сертифікації та експертизи в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки;
■	 організація системи ліцензування, сертифікації та експертизи в галузі створення та розповсюдження навчально-методичної, рекламної продукції, творів аудіо-, відео- і візуального мистецтва в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки;
■	 розробка програм захисту населення від деструктивних психологічних впливів та організація навчання з методів захисту;
■	 розробка порядку атестації, підготовки та атестації спеціалістів, що використовують засоби та методи впливу на психіку людини та осіб, які працюють із засобами масової інформації, визначення порядку експорту та імпорту засобів та методів неусвідомлюваного інформаційного впливу в галузі культури та мистецтва, медицини, технологій харчової промисловості та харчових продуктів, а також засобів захисту, обробки та дешифрування і контролю від такого впливу;
■	 сприяння розробці та прийняттю норм міжнародного права в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки;
■	 контроль за роботою засобів масової інформації, інформаційно- ретрансляційних та кабельних мереж у галузі захисту населення від деструктивної та нав'язуваної (рекламної) інформації.
Структура державної системи забезпечення інформаційно- психологічної безпеки
Для здійснення державної політики в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки відповідно до заявлених принципів повинна формуватися державна система забезпечення інформаційно-психологічної безпеки, яка складається з органів, сил та засобів забезпечення інформаційно- психологічної безпеки (рис. 4.7).
Державна система забезпечення інформаційно-психологічної	
	БЕЗПЕКИ	
		' ... ‘ ■;■■■ • У- > ' ■ У	
		Органи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки !	
		/ - ; • - ■. - . . ■■ у .-у-:- ■ -- . . ■ :. ... ;	
		Сили ІНФОРМАЦІЙНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ БЕЗПЕКИ	
		• •' у • - -' ' ' - ' ' Ч'І	
		Засоби інформаційно-психологічної безпеки	
Рис. 4.7. Основні складові державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки

До державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинні входити наступні органи: рада безпеки, служба безпеки, міністерство оборони, міністерство охорони здоров'я, міністерство з надзвичайних органів, інші міністерства та відомства, що мають відношення до інформаційних засобів та процесів у державі, а також правоохоронні органи та їхні територіальні галузеві підрозділи.
Уряд держави може створювати повноважний орган для забезпечення інформаційно-психологічної безпеки. Координація діяльності органів державної влади із забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинна здійснюватися Президентом держави через відповідно призначену посадову особу з адміністрації президента.
Органи державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки повинні інформувати органи державної влади та органи місцевого самоврядування про джерела загроз інформаційно-психологічній безпеці та про прийняті заходи із забезпечення безпеки.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов’язані враховувати вказану інформацію при прийнятті відповідних рішень у межах своєї компетенції.
Сили та засоби інформаційно-психологічної безпеки
До сил забезпечення інформаційно-психологічної безпеки звичайно відносять:
■	 органи державної влади;
■	 головні та провідні науково-дослідні, науково-технічні, проектні, конструкторські та інші державні організації, які здійснюють дослідження та розробки в галузі створення засобів і методів захисту від неусвідомлюваних інформаційних впливів на психіку та фізіологію людини;
■	 органи ліцензування при міжвідомчій координаційній раді та при регіональний службах інформаційно-психологічної безпеки на місцях;
■	 навчальні заклади з підготовки та перепідготовки кадрів у галузі інформаційно-психологічної безпеки;
■	 особи, уповноважені органами державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки, та організації, що здійснюють окремі функції із забезпечення інформаційно-психологічної безпеки.
Органи державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки для реалізації покладених функцій можуть використовувати наступні основні засоби:
■	 контроль існуючих потенційних засобів та реєстрацію виявлення джерел телевізійних, радіо- і кабельних ретрансляційних мереж, інформаційних кабельних та ретрансляційних мереж як джерел загроз безпеці та контроль за забезпеченням інформаційно-психологічної безпеки;
■	 ліцензування діяльності організацій та осіб, пов'язаних із застосуванням засобів і методів неусвідомлюваного інформаційного впливу;
■	 сертифікацію засобів і методів неусвідомлюваного інформаційного впливу;
■	 експертизу з метою забезпечення інформаційно-психологічної безпеки (психологічна експертиза).
Ліцензування в галузі забезпечення інформаційно-психологічної
безпеки
Ліцензування діяльності осіб та організацій, пов’язаної із застосуванням свідомого, неусвідомлюваного та комплексного інформаційного впливу, повинно здійснюватися повноважними органами відповідно до законів держави та порядку ліцензування.
Громадяни держави, іноземні громадяни, особи без громадянства, організації та релігійні групи, що знаходяться на території держави, та здійснюють діяльність із застосуванням неусвідомлюваного впливу на психіку людини, одержують ліцензію на цей вид діяльності, у тому числі:
■	 фізичні особи, що мають від природи здібності неусвідомлюваного впливу на інших осіб, і організації, з якими дані особи зв'язані трудовими відносинами;
■	 фізичні особи та організації, що використовують у своїй діяльності генератори фізичних полів та випромінювань та інші спеціальні засоби, що використовуються для неусвідомлюваного інформаційного впливу на психіку людини.
Підлягає обов'язковому ліцензуванню діяльність, пов'язана з розробкою засобів і методів неусвідомлюваного інформаційного впливу на психіку людини.
Ліцензійні вимоги та умови повинні включати поряд з іншими також кваліфікаційні вимоги до пошукачів ліцензії (фізичних осіб, які є індивідуальними підприємцями, і працівників юридичної особи).
У ліцензуванні продукції та діяльності фірм (організацій) повинні брати участь представники служб інформаційно-психологічної безпеки та спеціалісти з методів непрямого впливу (сугестія, нейролінгвістичне програмування, аутотренинг і т.ін.), психології, семантики культури, інформатики та релігії.
Необхідною умовою одержання ліцензії є отримання сертифікатів на спеціальні методи та засоби, що використовуються при здійсненні ліцензованої діяльності.
Державні органи повинні мати право на діяльність із застосуванням неусвідомлюваного інформаційного впливу в межах своєї компетенції, яка встановлена діючим законодавством.
Нагляд за виконанням умов, передбачених ліцензією на діяльність, пов'язану з використанням неусвідомлюваного інформаційного впливу, повинен здійснюватися прокуратурою, державними контрольними органами, органами ліцензування в межах їхньої компетенції.
Сертифікація засобів і методів неусвідомлюваного інформаційного
впливу
Обов'язковій сертифікації підлягають методи та засоби неусвідомлюваного інформаційного впливу, що застосовуються фізичними та юридичними особами:
■	 засоби та методи впливу, що застосовуються фізичними особами, які володіють від природи здібностями неусвідомлюваного впливу на інших осіб та об'єднання цих осіб;
■	 засоби масової інформації, інформаційні та телекомунікаційні мережі;
■	 генератори фізичних полів і випромінювань та інші спеціальні засоби, що використовуються фізичними особами та організаціями
у своїй діяльності.
Порядок сертифікації встановлюється урядом держави.
Експертиза з метою забезпечення інформаційно-психологічної
безпеки (психоекологічна експертиза)
Державна психоекологічна експертиза проводиться з метою перевірки діяльності фізичних і юридичних осіб, суспільних об'єднань і організацій, державних органів на відповідність до державних стандартів психоеко- логічної безпеки.
Державна психоекологічна експертиза здійснюється організаціями, уповноваженими урядом держави, та може проводитися за дорученням органів забезпечення інформаційно-психологічної безпеки, а також за заявка-
Із заявою на проведення психоекологічної експертизи можуть звертатися особи, що піддалися деструктивному інформаційному впливу, а також особи, що діють у їхніх інтересах відповідно до цивільного права (дії у чужому інтересі), в тому числі їхні родичі, довірені особи, роботодавці, суспільні організації.
Якщо в результаті психоекологічної експертизи виявлені інформаційні впливи на психіку людини, що призвели до її деструктивної зміни, особі, що була піддана такому впливові, повинна надаватися медична допомога відповідно до діючого законодавства.
Порядок проведення психоекологічної експертизи повинен регулюватися законодавством держави. Висновки психоекологічної експертизи можуть бути оскаржені у суді або в арбітражному суді встановленим порядком.
Контроль за забезпеченням інформаційно-психологічної безпеки
Контроль за забезпеченням інформаційно-психологічної безпеки на території держави повинен здійснюватися органами державної влади, що входять до державної системи забезпечення інформаційно-психологічної безпеки у рамках їхніх повноважень, уповноваженими органами.
При здійсненні контролю за забезпеченням інформаційно- психологічної безпеки уповноважені органи повинні проводити контроль за діяльністю діючих засобів масової інформації, телевізійних і телекомунікаційних мереж, роботою ліцензійних органів, суспільних рад, комісій і груп, реєстрацію всіх потенційних та виявлених джерел загроз безпеці, формувати та вести державний кадастр таких джерел загроз.
Розділ 5
ОСНОВИ ДЕРЖАВНОЇ ІНФОРМАЦІЙНОЇ ПОЛІТИКИ
5.1.	Основні положення державної інформаційної політики
5.1.1.	Визначення державної інформаційної політики
Інформаційна політика держави [іпїороіісу] (від грец. пОХтка — “мистецтво керувати державою”) — це головні напрями і предмет діяльності держави в галузі інформації (рис. 5.1).
Основною метою інформаційної політики є створення умов для ефективного і якісного інформаційного забезпечення стратегічних і оперативних завдань соціального і економічного розвитку держави.
Основними напрямками такої політики є:
■	 забезпечення умов для розвитку і захисту всіх форм власності на інформаційні ресурси;
■	 формування і захист державних інформаційних ресурсів;
■	 створення і розвиток центральних і регіональних інформаційних систем та мереж, забезпечення їхньої сумісності і взаємодії в єдиному інформаційному просторі держави;
■	 створення умов для якісного і ефективного інформаційного забезпечення громадян, установ державної влади, органів місцевого самоуправління, організацій і суспільних об'єднань на основі державних інформаційних ресурсів;
■	 забезпечення національної безпеки у сфері інформатизації, а також забезпечення прав громадян, організацій в умовах інформатизації;
■	 сприяння формуванню ринку інформаційних ресурсів, послуг, інформаційних систем і технологій, засобів їхнього забезпечення;
■	 формування і здійснення єдиної науково-технічної промислової політики у сфері інформатизації з урахуванням сучасного світового рівня розвитку інформаційних технологій;
■	 підтримка проектів і програм інформатизації;
■	 створення і удосконалення системи інвестування і механізму стимулювання розробки і реалізації проектів інформатизації;
■	 розвиток законодавства у сфері інформаційних процесів, інформатизації і захисту інформації.

- головні напрямки та предмет діяльності держави в галузі інформації з метою створення умов для ефективного і якісного інформаційного забезпечення стратегічних і оперативних завдань соціального та економічного розвитку держави

нормативний документ, який визначає правові, економічні та організаційні засади | національної інформаційної політики та інформаційної безпеки держави

ІНФОРМАЦІЙНА політика держави
іггїороіісу
Програма входження держави в інформаційне суспільство
план діяльності держави з реалізації Концепції національної інформаційної політики, спрямований на вирішення завдань формування сучасної інформаційної сфери, які забезпечують:
•	 розвиток засобів масової інформації
•	 формування інформаційних ресурсів
•	 надання інформаційних послуг
•створення єдиного інформаційного простору держави і його інтеграція у світовий інформаційний простір •жорсткий контроль за державними системами зв’язку та телекомунікацій
?Р. ""	ГГ-гг-т,,-..,,.,,;.	,	.	.	^	у	.	.	:	'І	1	'	V	—
Основні напрямки програми
•	 формування і розвиток інформаційної інфраструктури держави
•	 реалізація права на інформацію в інформаційних мережах
•	 захист особистості, суспільства, держави від неякісної, фальшивої інформації і дезінформації
•	 захист інтелектуальної власності в інформаційних мережах
•	 захист інформації, в тому числі персональних даних, в інформаційних мережах
•	 застосування можливостей інформаційних технологій для розвитку нових форм трудової діяльності, освіти і виховання
•	 захист прав споживачів та розвиток конкуренції в мережах
•	 реалізація відповідальності за правопорушення в інформаційній сфері
•	 стандартизація як засіб сумісності в мережах
•	 міжнародне співробітництво з проблем створення глобального інформаційного суспільства
•	 координація робіт із реалізації програми
Рис. 5. 1.Основні складові інформаційної політики держави
В Україні розроблений проект Концепції національної інформаційної політики, яка визначає правові, економічні та організаційні засади національної інформаційної політики та інформаційної безпеки держави [43].
Метою Концепції є створення умов для побудови в державі розвиненого інформаційного суспільства як органічного сегменту глобального інформаційного товариства, забезпечення пріоритетного розвитку інформаційних ресурсів та інфраструктури, впровадження новітніх інформаційних технологій, захисту національних моральних і культурних цінностей, забезпечення конституційних прав на свободу слова та вільний доступ до інформації.
5.1.2.	Поняття про програму входження держави в інформаційне суспільство
Програма входження держави в інформаційне суспільство— це
план діяльності держави з реалізації Концепції національної інформаційної політики. Він спрямований на вирішення завдань формування сучасної інформаційної сфери (середовища), що забезпечує ефективний розвиток засобів масової інформації, формування інформаційних ресурсів, підготовки інформаційних продуктів, надання інформаційних послуг, а також прийняття термінових заходів, спрямованих на створення єдиного інформаційного простору держави і його інтеграції в світовий інформаційний простір та встановлення жорсткого контролю за державними системами зв’язку та те- лекомунікацій.
Програма повинна передбачати розгляд наступних напрямків:
■	 формування і розвиток інформаційної інфраструктури держави;
■	 реалізація права на інформацію в інформаційних мережах;
■	 захист особистості, суспільства, держави від неякісної, фальшивої інформації і дезінформації;
■	 захист інтелектуальної власності в інформаційних мережах;
■	 захист інформації, в тому числі персональних даних, в інформаційних мережах;
■	 застосування можливостей інформаційних технологій для розвитку нових форм трудової діяльності, освіти і виховання;
■	 захист прав споживачів та розвиток конкуренції в мережах;
■	 реалізація відповідальності за правопорушення в інформаційній сфері;
■	 стандартизація як засіб сумісності в мережах;
■	 міжнародне співробітництво з проблем створення глобального інформаційного суспільства;
■	 координація робіт з реалізації програми.
5.2.	Основні напрями національної інформаційної політики
Сфера дії Концепції національної інформаційної політики поширюється на суспільні відносини у сфері інформаційної діяльності, на формування і здійснення збалансованої інформаційної політики як складової частини соціально-економічної політики держави з пріоритетом національних інтересів України, та стратегії розвитку і використання національних інформаційних ресурсів. Дія Концепції не поширюється на інформаційні відносини, що виникають у процесі побутового спілкування, літературно-мистецької та науково-творчої діяльності, на зміст інформації, що є продуктом художньої творчості.
Концепція національної інформаційної політики пропонує основні напрями національної інформаційної політики у сфері суспільних відносин, м економічній сфері та в організаційній сфері.
и*
5.2.1.	 Основні напрями національної інформаційної політики у сфері суспільних відносин
Основні напрями національної інформаційної політики у сфері суспільних відносин:
11 забезпечення конституційних прав громадян на свободу слова та діяльності в інформаційному просторі держави, недопущення втручання у зміст і внутрішню організацію інформаційних процесів, окрім випадків, визначених Конституцією України;
■	 створення розвиненої інформаційно-комунікаційної інфраструктури для створення, збирання, обробки, зберігання та використання національних інформаційних ресурсів;
■	 збереження вітчизняного (національного) інформаційного продукту, національно-культурних і духовних цінностей України, її інформаційна та національно-культурна ідентифікація у світовому інформаційному просторі;
■	 всебічна державна підтримка засобів масової інформації та забезпечення соціально-правового захисту журналістів, інших творчих працівників, які займаються інформаційною діяльністю;
■	 забезпечення вільного функціонування засобів масової інформації;
■	 створення умов для побудови в Україні розвиненого інформаційного суспільства, зростання ролі засобів масової інформації у розвитку українського суспільства.
5.2.2.	 Основні напрями національної інформаційної політики в економічній сфері
Основні напрями національної інформаційної політики в економічній сфері:
■	 збереження та ефективне використання державної та комунальної власності на підприємства, інші об'єкти національного інформаційного простору держави, які в установленому законодавством порядку визнаються об’єктами стратегічного значення;
■	 створення сприятливих умов для розвитку та захисту прав суб'єктів права всіх форм власності на об’єкти національного інформаційного простору України;
■	 сприяння конкуренції, недопущення монополізації ринків у сфері інформаційної діяльності, в тому числі рекламної;
■	 розвиток ринку інформаційних ресурсів у поєднанні з державним регулюванням інформаційної діяльності, створення умов для комерційної діяльності в інформаційній сфері;
■	 економічна підтримка державою розвитку інформаційної інфраструктури та інформаційної системи держави в цілому незалежно від форм власності на об’єкти, що будуються і розвиваються, сприяння розробці і впровадженню новітніх інформаційних технологій;
■	 підтримка вітчизняного виробника інформаційного продукту.
5.2.3.	Основні напрями національної інформаційної політики
в організаційній сфері
Основні напрями національної інформаційної політики в організаційній сфері:
■	 створення умов для своєчасного, якісного і ефективного інформаційного забезпечення громадян, органів державної влади та місцевого самоврядування, об’єднань громадян;
■	 адміністративний, технічний, правовий захист вітчизняного (національного) інформаційного продукту України, інформаційних ресурсів у цілому;
■	 дотримання принципів Європейської Конвенції про права людини, міжнародних договорів та угод у галузі міжнародного інформаційного співробітництва, згода на обов'язковість яких надана Україною;
■	 інтеграція України в міжнародний інформаційний простір, сприяння створенню конкурентоспроможної інформаційної продукції на внутрішньому та зовнішньому ринках;
■	 забезпечення ефективної присутності України в світовому інформаційному просторі шляхом розвитку транскордонного мовлення, поширення у світі вітчизняної культурно-мистецької і друкованої продукції;
■	 послідовне здійснення заходів, спрямованих на підвищення кваліфікації, вдосконалення, використання та заохочення творчих кадрів
в інформаційній сфері.
Концепція національної інформаційної політики висвітлює стратегію, напрями діяльності та завдання держави в різноманітних галузях інформаційної сфери: засобах масової інформації, інформаційних технологіях та те- лерадіоінформаційній інфраструктурі, видавничій справі, архівній та бібліотечній справі, кінематографії, рекламній та виставково-ярмарковій діяльності, у сфері етнічної культури [43]. Особливе місце в Концепції займає державна політика забезпечення інформаційної безпеки України.
5.3. Державна політика забезпечення інформаційної безпеки
5.3.1.	Основні поняття політики забезпечення інформаційної
безпеки держави
Державна політика забезпечення інформаційної безпеки України (рис. 5.2) полягає у:
■	 забезпеченні конституційних прав людини на доступ до інформації, використанні інформації в інтересах здійснення незабороненої чинним законодавством діяльності, фізичного, інтелектуального й духовного розвитку, а також у захисті інформації, яка стосується особистої безпеки громадянина;

створенні умов для гармонійного розвитку інформаційної структури, для реалізації конституційних прав і свобод людини й громадянина у сфері отримання інформації та використання її з метою забезпечення непорушності конституційного ладу, суверенітету й територіальної цілісності України, політичної, економічної та соціальної стабільності, безумовного забезпечення законності й правопорядку, розвитку та взаємовигідного міжнародного співробітництва.
Політика забезпечення інформаційної безпеки України
головні напрямки та предмет діяльності держави в галузі інформаційної безпеки

Визначення мети та основних засад забезпечення інформаційної
безпеки держави
Визначення та моніторинг основних загроз інформаційній безпеці
держави
"*■'Д''' ‘	у/

Організаційні заходи протидії загрозам у сфері інформаційної безпеки
Захист прав и свобод людини і громадянина
- вйв , ж ям ,' - V <	,	%	$	т	тштх,'^
Розвиток матеріально-технічної бази системи інформаційної безпеки особистості, держави та суспільства
Імі
Науково-практична робота щодо забезпечення інформаційної безпеки
Вдосконалення нормативно-правової бази забезпечення загальнодержавної системи інформаційної безпеки
Рис. 5.2. Основні складові політики забезпечення інформаційної безпеки держави Засадами державної політики щодо забезпечення інформаційної безпе-
ки є:
дотримання конституційних прав і свобод людини й громадянина у сфері отримання інформації і користування нею, забезпечення духовного відродження України, зберігання і зміцнення моральних цінностей суспільства, традицій патріотизму й гуманізму, культурного й наукового потенціалу;
здійснення інформаційного забезпечення державної політики України, пов'язане з доведенням до української та міжнародної громадськості достовірної інформації про державну політику України, її офіційної позиції стосовно соціально значущих подій українського та міжнародного життя, із забезпеченням доступу громадян до відкритих інформаційних ресурсів;

■	 розвиток сучасних інформаційних технологій, вітчизняної індустрії інформації, в тому числі індустрії засобів інформатизації, телекомунікації і зв’язку, забезпечення потреби внутрішнього ринку її продукцією і вихід цієї продукції на світовий ринок, а також забезпечення накопичення, зберігання та ефективного використання вітчизняних ресурсів;
■	 захист інформаційних ресурсів від несанкціонованого доступу, забезпечення безпеки інформаційних і телекомунікаційних систем, як наявних, так і тих, що створюються на території України.
5.3.2.	 Основні загрози інформаційній безпеці держави
Основними загрозами інформаційній безпеці держави є:
■	 обмеження свободи слова та доступу громадян до інформації;
■	 руйнування системи цінностей, духовного та фізичного здоров'я особи, суспільства, негативні зміни їх цільових настанов;
■	 маніпулювання громадською думкою;
■	 обмеження можливостей органів державної влади щодо ухвалення адекватних рішень;
■	 порушення штатного режиму функціонування (руйнування) критично важливих інформаційних мереж, систем управління;
■	 несанкціонований витік таємної, конфіденційної та іншої інформації з обмеженим доступом;
■	 спотворення (знищення) інформаційних ресурсів, програмного забезпечення;
■	 низький рівень інтегрованості України в світовий інформаційний простір.
Моніторинг загроз у сфері інформаційної безпеки здійснює Служба безпеки України та інші центральні органи виконавчої влади.
5.3.3.	 Організаційний напрям протидії загрозам у сфері інформаційної безпеки
Організаційний напрям протидії загрозам у сфері інформаційної безпеки здійснюється шляхом:
■	 сприяння інформаційній діяльності, спрямованій на патріотичне виховання всіх категорій населення, утвердження загальнодержавної системи духовних цінностей, пропаганду толерантності, злагоди, міжетнічного та міжрелігійного миру, суспільну солідарність;
■	 організації оперативного реагування та упередження формування негативного іміджу стосовно України і її громадян, органів державного управління, інших суспільних інститутів, викривлення та тенденційний підбір фактів історичного минулого, поширення неправдивої інформації;
■	 ліквідації відставання від провідних країн світу за рівнем інформатизації суспільних інститутів, превентивного розвитку центрів збере-
ження, обробки та розповсюдження інформації, таких як бібліотечні, архівні, музейні, спеціальні інформаційно-аналітичні, дослідницькі та інші установи, а також систем і баз даних засобів масової інформації;
■	 забезпечення можливості виявлення загроз щодо порушення конфіденційності, цілісності та доступності інформації, створення механізмів їх локалізації;
■	 встановлення уніфікованого переліку умов для надання чи обмеження права на доступ до інформації, переліку видів інформації з обмеженим доступом та механізмів реалізації цих обмежень, принципів та організаційних механізмів доступу до інформації органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських організацій, фізичних та юридичних осіб;
■	 розширення кореспондентських пунктів і мережі спеціальних кореспондентів засобів масової інформації за кордоном;
■	 забезпечення конфіденційності, цілісності та гарантованого адресного доступу до важливої для держави, особи й суспільства інформації;
■	 запобігання знищенню (навмисному спотворенню, псуванню, приховуванню) національних інформаційних ресурсів при використанні;
■	 нейтралізації діяльності іноземних політичних, економічних, військових, розвідувальних структур, спрямованих проти інтересів України;
■	 запобігання проявам інформаційно-диверсійної діяльності терористичних організацій, груп, окремих осіб, спрямованих на дестабілізацію суспільного життя в країні та завдання шкоди громадянам, державі;
■	 введення в систему інформаційних ресурсів спеціально організованої, неправдивої інформації, застосування негативного інформаційно-психологічного впливу на особу.
5.3.4.	Захист прав і свобод людини та громадянина
Захист прав і свобод людини та громадянина, спрямований на забезпечення балансу прав людини, суспільства та держави, передбачає:
■	 розробку та прийняття Державної програми розвитку мережі ІШетеї в Україні з метою забезпечення подолання електронно-цифрового розриву всередині держави, через створення умов забезпечення доступу всіх громадян до публічної інформації та надання населенню усіх можливих послуг систем телекомунікації;
■	 забезпечення інформаційної присутності органів державної влади
у мережі ІЩетеї та зростання рівня інформування населення про діяльність цих органів;
■	 розвиток і вдосконалення системи гарантування інформаційної безпеки людини, суспільства та держави, створення системи запобігання злочинам у сфері інформаційних технологій, що передбачає прийняття нормативно-правових актів щодо захисту персональних даних та кодифікації інформаційного законодавства відповідно до європейських стандартів;
■	 залучення громадськості до процесів формування і реалізації державної політики, підготовки і прийняття проектів законів, інших нормативних актів та рішень, оцінки діяльності щодо виконання ухвалених рішень у сфері зв'язку та інформатизації;
■	 створення системи “Електронна демократія” з метою надання громадськості можливостей обговорення й обміну думками з питань управління й розвитку, опосередковано впливаючи таким чином на формування та ухвалення рішень на всіх рівнях державної влади,
у напрямі розробки та впровадження інформаційного порталу та регіонального інформаційного центру, що слугуватимуть віртуальним місцем для проведення обговорень, дискусій, форумів тощо.
5.3.5.	 Розвиток матеріально-технічної бази системи інформаційної безпеки особи, держави та суспільства
Розвиток матеріально-технічної бази системи інформаційної безпеки особи, держави та суспільства передбачає:
■	 розробку, організацію виробництва та сертифікацію на відповідність вимогам інформаційної безпеки функціонально повного комплексу технічних і програмно-технологічних засобів захисту національних інформаційних ресурсів при їх створенні, зберіганні та використанні;
■	 формування цілісної системи захисту мереж передачі даних від дій, спрямованих на порушення їх функціонування, і моніторинг цих мереж із дотриманням національного законодавства та міжнародного права;
■	 організацію в системах електронного документообігу та електронного цифрового підпису багаторівневого захисту інформації від несанкціонованого доступу;
■	 створення інформаційно-телекомунікаційної системи органів державної влади та управління з засобами криптографічного та технічного захисту інформації;
■	 створення, розвиток та оперативне поширення антивірусних засобів.
5.3.6.	 Науково-практична робота щодо забезпечення інформаційної безпеки
Науково-практична робота щодо забезпечення інформаційної безпеки полягає в:
■	 реалізації системного підходу до аналізу динаміки інформаційних процесів в Україні, забезпеченні багатоваріантності параметрів аналізу та прогнозів розвитку цих процесів з урахуванням необхідних заходів із дотримання інформаційної безпеки;
■	 налагодженні механізму здійснення постійного моніторингу, прогнозування зовнішніх загроз інформаційній безпеці, вироблення рекомендацій по їх нейтралізації;
■	 розробці стратегії входження України в глобальний інформаційний простір, у науковому обґрунтуванні процесу розвитку українського сегмента світового інформаційного простору (визначення пріоритетів, основних принципів формування змісту, методики наповнення), вироблення стратегії, механізмів реалізації, залучення до роботи з наповнення українського сегмента глобального інформаційного простору провідних наукових центрів країни, бібліотечних та ін. культурно-освітніх установ, інформаційно-аналітичних структур України;
■	 адаптації необхідних Україні масивів світових інформаційних ресурсів для подолання наявного відставання в цій сфері;
■	 розробці загальнодержавної політики інтеграції України в міжнародні телекомунікаційні мережі, виробленні відповідних рекомендацій, правил і процедур для її реалізації;
■	 створенні і впровадженні системи української стандартизації в інформаційній сфері з урахуванням міжнародних стандартів інформаційного обміну та захисту інформації.
5.3.7.	Вдосконалення нормативно-правової бази забезпечення загальнодержавної системи інформаційної безпеки
Вдосконалення нормативно-правової бази забезпечення загальнодержавної системи інформаційної безпеки здійснюється стосовно:
■	 порядку інформаційного обміну та інформаційно-аналітичного супроводу роботи органів державної влади і управління, інших суспільних інститутів з органами державної влади та між собою, забезпечення безумовного дотримання відповідальності посадових осіб, громадян за додержання вимог інформаційної безпеки;
■	 формування правової бази у галузі використання Іпґегпеї-технологій і забезпечення захисту державних інформаційних ресурсів;
■	 законодавчого визначення порядку доступу інших держав або окремих громадян інших держав до національних інформаційних ресурсів України та порядку використання цих ресурсів на основі договорів з іншими державами;
■	 налагодження двостороннього та багатостороннього співробітництва з міжнародними організаціями для спільного вирішення проблем правового гарантування інформаційної безпеки, розробки міжнародного законодавства в цій сфері;
■	 визначення порядку поширення та використання інформаційної продукції зарубіжного виробництва на території України, врахування вимог інформаційної безпеки при закупівлі зарубіжних програмно-технічних та телекомунікаційних засобів, їх використання
в стратегічно важливих галузях, на об'єктах важливого державного та суспільного значення.
Частинам
Основи безпеки інформаційних технологій
Розділ 6
ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ ТА ТЕХНОЛОГІЇ ЯК ОБ'ЄКТИ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ
6.1.	Види та властивості інформації як предмета захисту
6.1.1.	Інформація та дані
Термін інформація походить від латинського informatio, що означає “роз'яснення, повідомлення, виклад”. З позицій філософії, інформація є відображенням реального світу за допомогою відомостей (повідомлень). Повідомлення — це форма подання інформації у вигляді мови, тексту, зображення, цифрових даних, графіків, таблиць і т.ін. У широкому розумінні інформація — це загальнонаукове поняття, що включає в себе обмін відомостями між людьми, обмін сигналами між живою й неживою природою, людьми і пристроями [34].
Інформація [information] — відомості про об'єкти та явища навколишнього середовища, їхні параметри, властивості й стани, які зменшують наявну про них ступінь невизначеності, неповноти знань.
Теоретична інформатика розглядає інформацію як концептуально зв'язані між собою відомості, дані, поняття, що змінюють наші уявлення про явище або об'єкт навколишнього світу. Поряд з інформацією в інформатиці часто використовують поняття дані. Покажемо, у чому їх відмінність.
Дані [data] можуть розглядатися як ознаки або записані спостереження, які з будь-яких причин не використовуються, а тільки зберігаються. У тому випадку, якщо з'являється можливість використати ці дані для зменшення невизначеності будь-чого, дані перетворюються в інформацію. Тому можна стверджувати, що інформацією стають дані, що використовуються.
При роботі з інформацією завжди є її джерело і споживач (одержувач). Шляхи і процеси, що забезпечують передавання повідомлень від джерела інформації до її споживача, називаються інформаційними комунікаціями.
Адекватність інформації [information adequacy]— це певний рівень відповідності образу, створюваного за допомогою одержаної інформації, реальному об’єкту, процесу, явищу і т. ін.
В реальному житті навряд чи можлива ситуація, коли можна розраховувати на повну адекватність інформації. Завжди присутня деяка ступінь невизначеності. Від ступеня адекватності інформації до реального стану об'єкта або процесу залежить правильність прийняття рішень людиною.

6.1.2.	Форми адекватності інформації
Адекватність інформації може виражатися у трьох формах: семантичній, синтаксичній, прагматичній (рис. 6.1).
АДЕКВАТНІСТЬ ІНФОРМАЦІЇ
information adequacy
тшш
рівень відповідності образу, створюваного за допомогою одержаної інформації, реальному об’єктові, процесу, явищу і т.ін.
:	;-ї:	-V	■	V-
77	77
Синтаксична адекватність
syntactic adequacy
формально-структурна характеристика інформації, яка не зачіпає ЇЇ смислового змісту
Семантична адекватність
semantic adequacy
ступінь відповідності образу об’єкта і самого об’єкта на основі смислового змісту інформації
Прагматична адекватність
pragmatic adequacy
• ступінь відносин інформації та її споживача, відповідності інформації цілі управління
Рис. 6. 1.Форми адекватності інформації
Синтаксична адекватність [syntactic(ai) adequacy] відображає формально-структурні характеристики інформації і не зачіпає її смислового змісту. На синтаксичному рівні враховується тип носія й спосіб подання інформації, швидкість передавання й обробки, розміри кодів представлення інформації, надійність і точність перетворення цих кодів і т.ін. Інформацію, що розглядається тільки з синтаксичних позицій, звичайно називають даними, оскільки при цьому не має значення смислова сторона. Ця форма сприяє сприйняттю зовнішніх структурних характеристик, тобто синтаксичної сторони інформації.
Семантична (смислова) адекватність [semantic adequacy] визначає ступінь відповідності образу об'єкта і самого об’єкта. Семантичний аспект передбачає врахування смислового змісту інформації. На цьому рівні аналізуються ті відомості, які відображає інформація, розглядаються смислові зв'язки. Ця форма служить для формування понять і уявлень, виявлення смислу (суті), змісту інформації та її узагальнення.
Прагматична (споживацька) адекватність [pragmatic(al) adequacy] відображає відносини інформації та її споживача, відповідність інформації меті управління, яка на її основі реалізується. Прагматичні властивості інформації проявляються тільки при наявності єдності інформації (об'єкта), користувача і мети управління, прагматичний аспект розгляду пов'язаний з цінністю, корисністю використання інформації при відпрацюванні корис
тувачем (споживачем) рішення для досягнення своєї мети. З цієї точки зору аналізуються споживацькі властивості інформації. Ця форма адекватності безпосередньо пов'язана з практичним використанням інформації, з відповідністю її цільової функції діяльності системи.
6.1.3.	Міри інформації
Класифікація мір
Для вимірювання інформації вводяться два параметри: кількість інформації і об’єм даних Уд. Ці параметри мають різні вирази й інтерпретацію залежно від форми адекватності. Кожній формі адекватності відповідає своя міра кількості інформації і об'єм даних (рис. 6.2).
МІРИ ІНФОРМАЦІЇ
measure of information
Ч * / V	>4	V-V	-V	•	4V	ч<,
Синтаксична міра інформації
syntactic measure of information
Об’єм даних
volume of data
міра кількості інформації, що оперує із знеособленою інформацією, яка не виражає смислового відношення до об’єкту
Кількість інформації
amount of information
І„(а) = Н(0)-Н(а)
Семантична міра інформації
semantic measure of information
«il
міра вимірювання смислового змісту інформації, яка зв’язує семантичні властивості інформації із здатністю користувача сприймати повідомлення, що надійшли
Кількість інформації
amount of information
h=cva
Прагматична міра інформації
pragmatical measure of information
міра корисності інформації (цінності) для досягнення користувачем поставленої мети
Рис. 6.2. Міри інформації
Синтаксична міра інформації
Ця міра кількості інформації оперує із знеособленою інформацією, яка не виражає смислового відношення до об'єкта.
Об’єм даних Уд у повідомленні вимірюється кількістю символів (розрядів) у цьому повідомленні. У різних системах числення один розряд має різну вагу, й відповідно міняється одиниця вимірювання даних:
■	 у двійковій системі числення [binary notation, binary system] одиниця вимірювання — біт (bit — binary digit — двійковий розряд);
■	 у десятковій системі числення [decimal notation, decimal numeration system] одиниця вимірювання — діт [dit] (десятковий ррзряд).
Кількість інформації [amount of information, information content] І на синтаксичному рівні неможливо визначити без розгляду поняття невизначеності стану системи (ентропії системи). Дійсно, одержання інформації про будь-яку систему завжди пов’язане зі зміною ступеня необізнаності одержувача про стан цієї системи. Розглянемо це поняття.
Нехай до одержання інформації одержувач має деякі попередні (апріорні) відомості про систему а. Мірою його необізнаності є функція #(а), яка в той же час служить і мірою невизначеності стану системи.
Після одержання деякого повідомлення одержувач здобув деяку додаткову інформацію /Да), що зменшила його апріорну необізнаність так, що апостеріорна (після одержання повідомлення р) невизначеність системи стала #Да).
Тоді кількість інформації /Да) про систему, одержаної в повідомленні Д визначається як
тобто кількість інформації вимірюється зміною (зменшенням) невизначеності стану системи.
Якщо кінцева невизначеність #Да) стане рівною нулю, то первинне неповне знання заміниться повним знанням і кількість інформації /Да) = #(а). Іншими словами, ентропія системи #(а) може розглядатися як міра відсутньої інформації.
Ентропія системи #(а), що має N можливих станів, відповідно до формули Шенона, дорівнює
tf(a) = -£/>log2i>,
/=1
де Pj — ймовірність того, що система знаходиться в /-му стані.
Для випадку, коли всі стани системи рівноймовірні, тобто їхні ймовірності дорівнюють Pj — \/N, її ентропія визначається співвідношенням
N і	і
Н(а) = -V—log2 — •
Часто інформація кодується числовими кодами в тій чи іншій системі числення, особливо це актуально при представленні інформації в комп'ютері. Природно, що одна й та ж кількість розрядів у різних системах числення може передавати різне число станів відображуваного об'єкта, що можна представити у вигляді співвідношення
N = m\
де N— число можливих відображуваних станів; т — основа системи числення (різноманіття символів, що застосовується в алфавіті); п— число розрядів (символів) в повідомленні.
Найбільш часто використовуються двійкові й десяткові системи числення. Одиницями вимірювання будуть відповідно біт і діт.
Коефіцієнт (ступінь) інформативності (лаконічність) повідомлення визначається відношенням кількості інформації до об'єму даних, тобто

причому 0 < У < 1.
Із збільшенням Y зменшуються об'єми роботи з перетворення інформації (даних) в системі, тому прагнуть до підвищення інформативності, для чого розробляються спеціальні методи оптимального кодування інформації.
Семантична міра інформації
Для вимірювання смислового змісту інформації, тобто її кількості на семантичному рівні, найбільше визнання одержала тезаурусна міра, яка зв'язує семантичні властивості інформації зі здатністю користувача сприймати повідомлення, що надійшли. Для цього використовується поняття “тезаурус користувача”.
Тезаурус [thesaurus] — це сукупність відомостей, якими володіє користувач або система.
Залежно від співвідношення між смисловим змістом інформації S і тезаурусом користувача Sp змінюється кількість семантичної інформації /с, що сприймається користувачем і включається ним у подальшому у свій тезаурус. Характер такої залежності показаний на рис. 6.3 .

Рис. 6.3. Залежність кількості семантичної інформації, що сприймається споживачем, від його тезаурусу

Розглянемо два граничних випадки, коли кількість семантичної інформації Ісдорівнює нулю:
■ при ~ 0 користувач не сприймає, не розуміє інформації, що надійшла;
■ при Бр користувач усе знає, й інформація, що надійшла, йому не потрібна.
Максимальна кількість семантичної інформації користувач здобуває при узгодження її смислового змісту £ зі своїм тезаурусом - Бр ор(), коли інформація, що надходить, є зрозумілою користувачеві й несе йому раніше невідомі (відсутні у його тезаурусі) відомості.
Таким чином, кількість семантичної інформації в повідомленні, кількість нових знань, одержаних користувачем, є величиною відносною. Одне й те ж повідомлення може мати смисловий зміст для компетентного користувача й бути безглуздим (семантичний шум) для користувача некомпетентного.
При оцінюванні семантичного (змістовного) аспекту інформації необхідно прагнути до узгодження величин £ і Бр.
Відносною мірою кількості семантичної інформації може правити коефіцієнт змістовності С, який визначається як відношення кількості семантичної інформації до її об'єму:

Прагматична міра інформації
Ця міра визначає корисність інформації (цінність) для досягнення користувачем поставленої мети. Ця міра також відносна, зумовлена особливостями використання цієї інформації в тій чи іншій системі. Цінність інформації доцільно вимірювати в тих же самих одиницях (або близьких до них), в яких вимірюється цільова функція.
6.1.4.	 Якість інформації
Можливість та ефективність використання інформації зумовлені такими її споживчими показниками якості як репрезентативність, змістовність, достатність, доступність, актуальність, своєчасність, точність, вірогідність, стійкість.
Репрезентативність інформації (див. “репрезентація”) пов'язана з правильністю її відбору й формування з метою адекватного відображення властивостей об'єкта. Найважливіше значення тут мають:
■	 правильність концепції, на базі якої формулюється вихідне поняття;
■	 обґрунтованість відбору суттєвих ознак і зв'язків явища, що відображається.
Порушення репрезентативності приводить нерідко до суттєвих похибок.
Змістовність інформації [сопґєпґ-гісЬпєбб] відображає семантичну ємність, що дорівнює відношенню кількості семантичної інформації в повідомленні до об'єму оброблюваної інформації, тобто

Із збільшенням змістовності інформації зростає семантична пропускна здатність інформаційної системи, оскільки для одержання одних і тих же відомостей потрібно перетворювати менший об'єм даних.
Поряд із коефіцієнтом змістовності, що відображає семантичний аспект, можна використати й коефіцієнт інформативності, який характеризується відношенням кількості синтаксичної інформації (по Шенону) до об'єму даних

Достатність (повнота) інформації [adequacy of information] означає, що вона має мінімальний, але достатній для прийняття правильного рішення склад (набір показників). Поняття повноти інформації зв'язане з її смисловим змістом (семантикою) і прагматикою. Як неповна, тобто недостатня для прийняття правильного рішення, так і надлишкова інформація знижує ефективність рішень, які приймаються користувачем.
Доступність інформації [availability of information] для сприйняття користувачем забезпечується виконанням відповідних процедур її одержання й перетворення. Наприклад, у інформаційній системі інформація перетворюється в доступну та зручну для сприйняття користувачем форму. Це досягається, зокрема, і шляхом узгодження її семантичної форми з тезаурусом користувача.
Актуальність інформації [actuality of information] визначається ступенем збереження цінності інформації для управління в момент її використання й залежить від динаміки змінювання її характеристик і від інтервалу часу, що пройшов з моменту виникнення даної інформації.
Своєчасність інформації [timeliness of information] означає її надходження не пізніше заздалегідь призначеного моменту часу, узгодженого з часом вирішення поставленого завдання.
Точність інформації [adequacy of information] визначається ступенем близькості одержуваної інформації до реального стану об'єкта, процесу, явища і т.ін. Для інформації, що відображається цифровим кодом, відомі чотири класифікаційні поняття точності:
■	 формальна точність, що вимірюється значенням одиниці молодшого розряду числа;
■	 реальна точність, що визначається значенням одиниці останнього розряду числа, вірність якого гарантується;
■	 максимальна точність, яку можна одержати в конкретних умовах функціонування системи;
■	 необхідна точність, яка визначається функціональним призначенням показника.
Вірогідність інформації [probability of information] визначає її властивість відображати реально існуючі об'єкти з необхідною точністю. Вимірюється вірогідність інформації довірчою ймовірністю необхідної точності, тобто ймовірністю того, що відображуване інформацією значення параметра відрізняється від істинного значення цього параметра в межах необхідної точності.
Стійкість інформації [capability of information] відображає її здатність реагувати на зміни вихідних даних без порушення необхідної точності. Стійкість інформації, як і репрезентативність, зумовлена вибраною методикою її відбору й формування.
Слід також відзначити, що такі параметри якості інформації як репрезентативність, змістовність, достатність, доступність, стійкість цілком визначаються на методичному рівні розробки інформаційних систем. Параметри актуальності, своєчасності, точності й вірогідності обумовлюються в більшій мірі також на методичному рівні, проте на їхню величину суттєво впливає і характер функціонування системи — у першу чергу її надійність. При цьому параметри актуальності і точності жорстко зв’язані відповідно із параметрами своєчасності та вірогідності.
6.1.5.	 Основні властивості інформації як предмета захисту
Доступність інформації
Доступність інформації (даних) [availability of information] — це можливість використання інформації (даних), коли в цьому виникає необхідність (рис. 6.4). Доступність також характеризує працездатність інформаційної системи [77].
ІНФОРМАЦІЯ
information
відомості про об’єкти та явища навколишнього середовища, їх параметри властивості й стани, які зменшують наявну про них ступінь невизначеності неповноти знань
Доступність інформації

Конфіденційність інформації
privacy of information
- властивість інформації не підлягати розголосові; довірчість, секретність, суто приватність
Рис. 6.4. Інформація як об'єкт інформаційної безпеки
Інформація доступна, коли вона міститься на матеріальному носії. До носіїв інформації (даних) [data medium] відносяться матеріальні об’єкти, 12*
availability of information
- можливість використання інформації, коли в цьому виникає необхідність
.

захищеність інформації від несанкціонованої зміни, забезпечення її точності та повноти

які забезпечують запис, зберігання і передавання інформації у просторі і часі. Носіями інформації можуть бути:
■	 люди;
■	 матеріальні тіла (макрочастки);
■	 поля (випромінювання);
■	 елементарні частки (мікрочастки).
Оскільки за допомогою матеріальних засобів можна захищати тільки матеріальний об'єкт, то об'єктами захисту є матеріальні носії інформації. Розрізняють носії-джерела інформації, носії-переносники інформації та но- сії-одержувачі інформації.
Наприклад, креслення є джерелом інформації, а папір, на якому він намальований, — носієм інформації. Фізична природа джерела та носія у цьому прикладі однакова— папір, проте між ними існує різниця. Папір без нанесеного на ньому тексту або малюнка може біти джерелом інформації про його фізичні та хімічні характеристики. Коли папір містить семантичну інформацію, їй присвоюється інше ім'я: креслення, документ і т.ін. Креслення деталі або вузла входить до складу більш складного документа: креслення приладу, механізму або машини і т.ін. аж до конструкторської документації зразка продукції.
Таким чином, залежно від призначення джерелу можуть бути присвоєні різні імена, але, незалежно від найменування документа, захищати від викрадення, змінювання та знищення інформації необхідно листки паперу, які мають певні розміри, вагу, механічну міцність, стійкість фарби або чорнил до зовнішніх впливів. Параметри носія визначають умови та способи зберігання інформації. Інші носії, наприклад, фізичні поля, не мають чітких кордонів у просторі, але у будь-якому випадку їхні параметри можна виміряти. Фізична природа носія-джерела інформації, носія-переносника та носія- одержувача може бути як однаковою, так і різною.
Передавання інформації шляхом переміщення її носіїв у просторі пов'язана з витратами енергії, причому величина витрат залежить від довжини, шляху, параметрів середовища та виду носія.
Цінність, цілісність і конфіденційність інформації
Цінність інформації [information value] — це властивість інформації, що визначається її придатністю до практичного використання в різних галузях цілеспрямованої діяльності людини.
Інформація може забезпечити її користувачеві певні переваги: приносити прибутки, зменшити ризик у його діяльності в результаті прийняття більш обґрунтованих рішень і т.ін.
Нейтральна інформація не впливає на стан справ її користувача, але носій з нейтральною для конкретного користувача інформацією може здійснювати вплив на інший носій з корисною інформацією, якщо є близькими за значеннями параметри носіїв, наприклад, частоти коливань електромагнітних полів різних джерел. Носії інформації, які здійснюють вплив на інший носій, являють собою завади. Те, що для одного одержувача є інформацією, для іншого може бути завадою.
Шкідливою є інформація, в результаті використання якої її одержувачу наносяться моральні або матеріальні збитки. Коли така інформація створюється навмисно, то її називають дезінформацією. Часто шкідлива інформація створюється в результаті цілеспрямованої або випадкової її модифікації при перенесенні з одного носія на інший. З точки зору захисту інформації, у цьому випадку говорять про її цілісність.
Цілісність інформації [integrity of information] — це захищеність інформації від несанкціонованої зміни, забезпечення її точності та повноти.
Корисність інформації завжди конкретна. Нема цінної інформації взагалі. Інформація корисна або шкідлива для конкретного її користувача. Під користувачами звичайно розуміють як одну людину (процес), так і групу людей і навіть усе людство. Надзвичайно цінна для одних користувачів інформація може не представляти цінності для інших.
Тому при організації захисту інформації визначають, насамперед, коло осіб (фірм, держав), які зацікавлені в даній інформації, оскільки ймовірно, що серед них можуть бути зловмисники.
В інтересах захисту цінної (корисної) інформації її власник (держава, організація, фізична особа) наносить на носій умовний знак корисності інформації, яка міститься в ньому, — гриф секретності або конфіденційності. Гриф секретності інформації, власниками якої є держава (державні органи), встановлюється на основі закону “Про державну таємницю” та відомчих переліків інформації, що складає державну таємницю.
Відповідно з цим, до інформації таємної, цілком таємної та особливої важливості відноситься інформація, викрадення або несанкціоноване розповсюдження якої може нанести шкоду відповідно державній організації (підприємству, закладу), галузі (відомству, міністерству), суб'єкту держави в цілому. Для нетаємної інформації, яка містить службову таємницю, вводять гриф “для службового користування”.
Для позначення ступеню конфіденційності комерційної інформації застосовують різноманітні шкали ранжирування. Розповсюджена шкала: “комерційна таємниця— суворо конфіденційно”, “комерційна таємниця — конфіденційно”, “комерційна таємниця”. Відома також шкала “суворо конфіденційно — особливий контроль”, “суворо конфіденційно”, “конфіденційно”, застосовується також шкала з двох рівнів: “комерційна таємниця” та “для службового використання”.
Критерієм для визначення грифу конфіденційності інформації можуть використовуватися результати прогнозу наслідків попадання інформації до конкурента або зловмисника, у тому числі:
■	 величина економічних та моральних збитків, що наносяться організації;
■	 реальність створення передумов для катастрофічних наслідків в діяльності організації, наприклад, банкрутства.
Цінність і ціна інформації
Враховуючи те, що інформація може бути для одержувача корисною або шкідливою, що вона купується та продається, інформацію можна розглядати як товар. Ціна інформації пов'язана з її цінністю, проте це різні поняття. Наприклад, при проведенні досліджень можуть бути витрачені великі матеріальні та фінансові ресурси, які завершилися негативним результатом, тобто не одержана інформація, на основі якої її власник може одержати прибуток. Проте негативні результати представляють цінність для спеціалістів, які займаються даною проблемою, оскільки одержана інформація скорочує шлях до істини.
Корисна інформація може бути створена її власником в результаті науково-дослідної діяльності, запозичена з різноманітних відкритих джерел, може попасти до зловмисника випадково, наприклад, в результаті ненавмисного підслухування і, нарешті, добута різноманітними нелегальними шляхами.
Ціна інформації [price of information] — це вартість інформації, виражена у грошах. Вона складається із собівартості інформації та прибутку від інформації.
Собівартість визначається витратами власника інформації на її одержання, наприклад:
■	 проведення досліджень в наукових лабораторіях, аналітичних центрах, групах і т.ін.;
■	 купівля інформації на ринку інформації;
■	 добування інформації за допомогою протиправних дій.
Прибуток від інформації з огляду на її особливості може приймати різноманітні форми, причому вираз його у грошах не є найбільш розповсюдженою формою. У загальному випадку прибуток від інформації може бути одержаний в результаті наступних дій:
■	 продажу інформації на ринку;
■	 матеріалізації інформації в продукції з новими якостями або технології, що приносить прибуток;
■	 використання інформації для прийняття більш ефективних рішень.
Остання форма прибутку від інформації не стільки очевидна, проте вона найбільш розповсюджена, тому що будь-яка діяльність людини — це послідовність прийняття нею рішень.
Для прийняття будь-якого рішення потрібна інформація, причому, чим більший ризик та ціна рішення, тим більшого об'єму повинна бути інформація. Розмірковування перед прийняттям рішення є не що інше, як перероблення людиною наявної у неї інформації.
Залежність цінності інформації від часу
Розповсюдження інформації та її використання призводять до зміни її цінності та ціни. Характер зміни цінності у часі залежить від виду інформації. Для наукової інформації ця залежність часто має хвилеподібний характер. Інформація про відкриття навіть нових законів або явищ природи спочатку належним чином не оцінюється. Наприклад, на початку минулого сторіччя результати досліджень з ядерної фізики мали часто пізнавальний характер та цікавили лише вузьке коло вчених. Інформація в цій галузі набула надзвичайно високої цінності, коли з'явилися реальні можливості практичного використання атомної енергії. По мірі того як вичерпуються на певному етапі науково-технічного прогресу можливості практичної реаліза-
ції теоретичних результатів, цінність інформації зменшується. Нові технології або досягнення у суміжних галузях можуть збільшити цінність давно одержаних знань.
Цінність більшості видів інформації, яка циркулює у суспільстві, із часом зменшується— інформація старіє. Старіння інформації С, у першому наближенні можна апроксимувати виразом виду:
С,(г) = -С0ехр(-2.3	ут),
де Со —- цінність інформації в момент її виникнення (створення); т — час від моменту виникнення інформації до моменту її використання; Т/с— тривалість життєвого циклу [life cycle] інформації (від моменту виникнення до моменту застарівання).
Відповідно до цього виразу, за час життєвого циклу цінність інформації зменшується до 0,1 первісної величини. Залежно від тривалості життєвого циклу, комерційна інформація звичайно класифікується наступним чином:
■	 оперативно-тактична, яка втрачає цінність приблизно по 10% за день (наприклад, інформація видачі короткотривалого кредиту, пропозиції на придбання товару на строк до одного місяця і т.ін.);
■	 стратегічна інформація, яка втрачає цінність приблизно по 10% за місяць (відомості про партнерів, про довготривалі кредити, розвиток підприємства і т.ін.
Інформація про закони природи має дуже великий час життєвого циклу. Її старіння проявляється в уточненні законів, наприклад, в обмеженні законів Ньютона для мікросвіту.
Вплив копіювання на ціну інформації
При копіюванні, яке не змінює інформаційні параметри носія, кількість інформації не змінюється, а ціна зменшується. Після знімання копії з документа кількість інформації на ньому не змінюється. В результаті цього несанкціоноване копіювання (викрадення) інформації може бути непомітним для його власника, якщо відсутні інші ознаки проникнення зловмисника до її джерела та факту викрадення. Але якщо при копіюванні здійснюється вплив на інформаційні параметри носія, який призводить до зміни їхніх значень, або незначні зміни нагромаджуються, то кількість інформації зменшується.
Погіршується якість звуку та зображення відповідно на аудіо- і ві- деоплівках із-за механічного руйнування магнітного шару, книга зачитується до дір, знебарвлюється із-за впливу яскравого ультрафіолетового світла колір зображення оригіналу при ксерокопіюванні і т.ін.
Оскільки при кожному копіюванні збільшується число законних та незаконних користувачів інформації, до, відповідно до законів ринку, ціна знижується. Наприклад, відеопіратство викликає занепокоєння у власників відеопродукції, оскільки широке розповсюдження піратських копій значно збиває ціни на ринку.
Види інформації, що підлягають захисту
За змістом будь-яка інформація може бути віднесеною до семантичної або до інформації про ознаки матеріального об’єкта — ознакової (рис. 6.5).

Рис. 6.5. Класифікація інформації, що потребує захисту

Суть семантичної інформації не залежить від характеристик носія. Зміст тексту, наприклад, не залежить від якості паперу, на якому він написаний, або фізичних параметрів іншого носія. Семантична інформація є продуктом абстрактного мислення людини і відображає об'єкти, явища як матеріального світу, так створювані нею образи і моделі за допомогою символів на мовах спілкування людей.
Мови спілкування включають як природні мови національного спілкування, так і штучні професійні мови. Мови національного спілкування формуються протягом тривалого часу розвитку нації. В природній мові застарілі слова поступово вимирають, але з'являються нові, викликані розвитком людства, в тому числі технічним прогресом.
Семантична інформація на мові національного спілкування подається у вигляді впорядкованої послідовності знаків (букв, цифр, ієрогліфів) алфавіту цієї мови та записується на будь-якому матеріальному носієві. У галузі реєстрації та консервації семантичної інформації розробляються носії, які забезпечують все більш високу щільність запису та менше енергоспоживання.
Професійні мови створюються спеціалістами для економного та компактного відображення інформації. Існує велика кількість професійних мов: математики, музики, радіоелектроніки, хімії і т.ін. Будь-яка предметна частина містить характерні для неї поняття та умовні позначення, часто незрозумілі ненавченій цій мові людині. Для однозначного розуміння цієї мови всіма спеціалістами галузей науки, техніки, мистецтва і т.ін., терміни та умовні позначення стандартизуються. У принципі, все те, що описано на професійній мові, можна представити на природній мові, але така форма запису громіздка та незручна для сприйняття інформації людиною. Крім того, використання носіїв різноманітної фізичної природи дозволяє підключати для вводу інформації в мозок людини все різноманіття її рецепторів (датчиків): органи слуху, зору, нюху і т.ін.
Ознакова інформація описує конкретний матеріальний об'єкт на мові його ознак. Опис об'єкта містить ознаки його зовнішнього вигляду, випромінюваних ним полів та елементарних часток, складу та структури речовини, з якої складається об'єкт. Джерелами ознакової інформації є власне об'єкти. До них в першу чергу відносяться люди, які цікавлять зарубіжну розвідку або вітчизняного конкурента, нова продукція та матеріали, приміщення і навіть будівлі, в яких може знаходитися конфіденційна інформація. Залежно від виду опису об'єкта, ознакова інформація поділяється на інформацію про зовнішній вигляд (видові ознаки), про його поля (ознаки сигналів), про структуру та склад його речовин (ознаки речовин).
Інформація, що підлягає захисту неоднорідна за змістом, об'ємом та цінністю. Отже, захист буде раціональним у тому випадку, коли рівень захисту, а отже, витрати, відповідають кількості і якості інформації. Якщо витрати на захист інформації вищі за її ціну, то рівень захисту невиправдано великий, якщо суттєво менший, то підвищується ймовірність знищення, викрадення або модифікації інформації. Для забезпечення раціонального захисту виникає необхідність структурування конфіденційної інформації, тобто розділення її на так звані інформаційні елементи.
Інформаційний елемент являє собою інформацію на носієві з достатньо чіткими межами, і задовольняє наступним вимогам:
■	 належить конкретному джерелу (документу, людині, зразку, продукції і т.ін.);
■	 міститься на окремому носієві;
■	 має конкретну ціну.
Структурування інформації здійснюється шляхом послідовної деталізації інформації, що підлягає захисту, починаючи з переліку відомостей, що містять таємницю. Деталізація передбачає ієрархічну розбивку інформації відповідно до структури тематичних питань, які охоплюють усі аспекти організації і діяльності приватної фірми або державної структури (рис. 6.6).
КОНФІДЕНЦІЙНА ІНФОРМАЦІЯ
privacy of information

Про
організацію
•	 структура
*	 методи управління
*	 фінанси
•	 плани і програми
•	 проблеми та шляхи їх вирішення
*	 безпека
Про внутрішню діяльність організації
•якість продукції
*	 собівартість продукції
•характеристики продукції, що розроблюється
•	 можливості виробництва
•	 технології
*	 дослідницькі роботи
Про зовнішню діяльність організації
•	 принципи, концепції та стратегія маркетингу
•канали придбання та збуту
•	 партнери
•	 конкуренти
•	 переговори та угоди

Рис. 6.6. Варіант структури конфіденційної інформації
Наприклад, загальний перелік відомостей, що складає комерційну таємницю (конфіденційна інформація), відноситься до нульового (вихідного) рівня ієрархії структури. На першому рівні ця інформація розділяється на три групи, кожна з яких відповідає темам: “про організацію”, “про внутрішню діяльність організації"”, “про зовнішню діяльність організації"”. На другому рівні ці теми конкретизуються тематичними питаннями:
■	 структура, методи управління, фінанси, плани та програми, проблеми та шляхи їх вирішення, безпека;
■	 якість продукції, собівартість продукції, характеристики продукції, можливості виробництва, технології, дослідні роботи;
■	 принципи, концепція і стратегія маркетингу, канали придбання та збуту, партнери, конкуренти, переговори та угоди.
Захист структурованої інформації принципово відрізняється від захисту інформації взагалі. Він є конкретним, оскільки ясно, що (який інформаційний елемент) необхідно захищати, насамперед, виходячи з його цінності, хто або що є носіями цього елемента. Для елемента інформації можна виявити можливі загрози його безпеці та визначити які способи та засоби доцільно застосувати для забезпечення безпеки даного елементу інформації.
6.2.	Інформаційні системи як об'єкти захисту
6.2.1.	Загальні відомості про інформаційні системи
Визначення інформаційної системи
Інформаційна система [information system] — взаємозв’язана сукупність засобів, методів і персоналу, що використовуються для зберігання, обробки й видавання інформації в інтересах досягнення поставленої мети.
Сучасне розуміння інформаційної системи передбачає використання як основного технічного засобу переробки інформації комп'ютерної техніки. Крім того, технічне втілення інформаційної системи саме по собі нічого не буде значити, якщо не врахована роль людини, для якої призначена вироблена інформація і без якої неможливе її одержання й подання [34].
Необхідно також розуміти різницю між комп'ютерами й інформаційними системами. Комп'ютери, оснащені спеціалізованими програмними засобами, є технічною базою й інструментом для інформаційних систем. Необхідною складовою інформаційної системи є також персонал, що взаємодіє з комп'ютерами й телекомунікаціями. Виходячи з попередніх міркувань, можна дати сучасне визначення інформаційної системи як системи інформаційного обслуговування, що являє собою організаційно-упорядковану сукупність інформаційних ресурсів, технічних засобів і технологій, що реалізують інформаційні процеси в традиційному або автоматизованому режимі для задоволення інформаційних потреб користувачів.
Робота інформаційної системи полягає в обслуговуванні двох зустрічних потоків інформації: введення нової інформації і видавання поточної інформації на запит.
Оскільки головне завдання інформаційної системи— обслуговування клієнтів, то вона побудована таким чином, щоб відповідь на будь-яке питання видавалася швидко і була достатньо повною. Це забезпечуєтеся наявністю стандартних процедур пошуку інформації і тим, що дані системи розташовані в певному порядку.
У галузі створення інформаційних систем вирішують декілька основних завдань:
■	 аналіз і прогнозування потоків різноманітної інформації, що переміщуються в суспільстві;
■	 дослідження способів подання і зберігання інформації, створення спеціальних мов для формального опису інформації різної природи, розробка спеціальних прийомів стиснення і кодування інформації, анотування об'ємних документів та їхнє реферування;
■	 побудова різноманітних процедур і технічних засобів для їхньої реалізації, за допомогою яких можна автоматизувати процес добування інформації з документів, які не призначені для обчислювальних машин, а орієнтовані на сприйняття їх людиною;
■	 створення інформаційно-пошукових систем, які здатні сприймати запити до інформаційних сховищ, сформульованих на природній (людській) мові, а також на спеціальних мовах запитів для систем такого типу;
■	 створення мереж зберігання, обробки і передавання інформації, до складу яких входять інформаційні банки даних, термінали, центри обробки та засоби зв'язку.
Типові процеси в інформаційній системі
Процеси, що забезпечують роботу інформаційної системи будь-якого призначення, умовно можна представити у вигляді схеми (рис. 6.7), що складається з блоків:
■	 введення інформації із зовнішніх або внутрішніх джерел;
■	 обробка вхідної інформації й подання її у зручному вигляді;
■	 виведення інформації для представлення її у зручному вигляді;
■	 зворотній зв'язок — інформація перероблена людьми даної організації для корекції вхідної інформації.

Апаратна та програмна частини інформаційної системи

Рис. 6.7. Процеси в інформаційній системі

Інформаційна система має наступні типові властивості:
■	 будь-яка інформаційна система може бути піддана аналізу, побудована й керована на основі загальних принципів побудови систем;
■	 інформаційна система є динамічною і такою, що розвивається;
■	 при побудові інформаційної системи необхідно використовувати системний підхід;
■	 вихідною продукцією інформаційної системи є інформація, на основі якої приймаються рішення;
■	 інформаційну систему слід сприймати як людино-комп'ютерну систему обробки інформації.
На теперішній час склалася думка про інформаційну систему як про систему, що реалізується за допомогою комп'ютерної техніки. Хоча у загальному випадку інформаційну систему можна розуміти і у некомп'ютерному варіанті.
Щоб розібратися в роботі інформаційної системи, необхідно зрозуміти суть проблем, які вона вирішує, а також організаційні процеси, в яких вона задіяна. Так, наприклад, для визначення можливостей комп'ютерної інформаційної системи для підтримки прийняття рішень слід враховувати:
■	 структурованість вирішуваних завдань управління;
■	 рівень ієрархії управління організацією, на якому рішення повинне бути прийнятим;
■	 належність завдання до цієї чи іншої сфери діяльності;
■	 вид інформаційної технології, що використовується.
Технологія роботи в комп'ютерній інформаційній системі є доступною для розуміння спеціалістами некомп'ютерної галузі і може бути успішно використана для контролю процесів професійної діяльності і керування ними.
6.2.2.	 Структура інформаційної системи
Підсистеми забезпечення інформаційної системи
Структуру інформаційної системи складає сукупність окремих її частин, що називаються підсистемами.
Підсистема [subsystem] — це частина системи, виділена за будь-якою ознакою.
Загальну структуру інформаційної системи можна розглядати як сукупність підсистем незалежно від сфери застосування. У цьому випадку говорять про структурну ознаку класифікації, а підсистеми називають забезпечуючими. Таким чином, структура будь-якої інформаційної підсистеми може бути представлена сукупністю забезпечуючих підсистем (рис. 6.8).
Серед забезпечуючих підсистем звичайно виділяють інформаційне, технічне, математичне, програмне, організаційне й правове забезпечення.

Технічне забезпечення hardware
Рис. 6.8. Загальна структура інформаційної системи
Математичне забезпечення mathematical support
Програмне забезпечення software

Правове забезпечення legal support
4 джашіїяа
Інформаційне забезпечення dataware
Організаційне забезпечення organization support

Інформаційне забезпечення
Призначення підсистеми інформаційного забезпечення полягає у своєчасному формуванні й видачі вірогідної інформації для прийняття управлінських рішень.
Інформаційне забезпечення [dataware] — сукупність єдиної системи класифікації й кодування інформації, уніфікованих систем документації, схем інформаційних потоків, що циркулюють в організації, а також методологія побудови баз даних.
Уніфіковані системи документів створюються на державному, галузевому й регіональному рівнях. Головна мета-— це забезпечити відповідність різних сфер суспільного виробництва. Розроблені стандарти, де встановлюються вимоги:
■	 до уніфікованих систем документів;
■	 до уніфікованих форм документів різних рівнів управління;
■	 до складу й структури реквізитів й показників;
■	 до порядку впровадження, ведення й реєстрації уніфікованих форм документів.
Проте, незважаючи на існування уніфікованих форм документів, при обстеженні більшості організацій постійно виявляється цілий комплекс типових недоліків:
■	 надзвичайно великий обсяг документів для ручної обробки;
■	 одні й ті ж показники часто дублюються в різних документах;
■	 робота з великою кількістю документів відволікає спеціалістів виконання безпосередніх завдань;
■	 наявні показники, які створюються, але не використовуються, і т.ін.
Тому усунення вказаних недоліків є одним із завдань, що стоять при створенні інформаційного забезпечення.
Схеми інформаційних потоків [data stream, data flow] відображають маршрути руху інформації та її обсяги, місця виникнення первинної інформації й використання результатної інформації. За рахунок аналізу структури подібних схем можна виробити заходи з удосконалення всієї системи.

Побудова схем інформаційних потоків, які дозволяють виявити обсяги інформації й провести її детальний аналіз, забезпечує:
■	 виключення інформації, що дублюється або не використовується;
■	 класифікацію і раціональне подання інформації.
При цьому докладно повинні розглядатися питання взаємозв'язку руху інформації по рівнях управління. Слід також виявити, які показники необхідні для прийняття управлінських рішень, а які ні. До кожного виконавця повинна поступати тільки та інформація, яка використовується.
Методологія побудови баз даних базується на теоретичних основах їх проектування. Для розуміння концепції методології можна привести основні ідеї у вигляді двох етапів, що практиці реалізуються послідовно.
Перший етап— обстеження всіх функціональних підрозділів фірми з метою:
■	 зрозуміти специфіку й структуру її діяльності;
■	 побудувати схему інформаційних потоків;
■	 провести аналіз існуючої системи документообігу;
■	 визначити інформаційні об'єкти та відповідний склад реквізитів (параметрів, характеристик), що описують їхні властивості й призначення.
Другий етап — побудова концептуальної інформаційно-логічної моделі для обстеженої на першому етапі сфери діяльності. У цій моделі повинні бути встановлені та оптимізовані всі зв'язки між об'єктами та їхніми реквізитами. Інформаційно-логічна модель є фундаментом, на якому буде створена база даних.
Для створення інформаційного забезпечення необхідно:
■	 чітке розуміння мети, завдань, функцій всієї системи керування організацією;
■	 виявлення руху інформації від моменту виникнення і до її використання на різних рівнях керування, представленої для аналізу у вигляді схем інформаційних потоків;
■	 удосконалення системи документообігу;
■	 наявність і використання системи класифікації й кодування;
■	 володіння методологією створення концептуальних інформаційно- логічних моделей, що відображають взаємозв'язок інформації;
■	 створення масивів інформації на машинних носіях, що потребує наявності сучасного технічного забезпечення.
Технічне забезпечення
Технічне забезпечення [hardware] — комплекс технічних засобів, призначених для роботи інформаційної системи, а також відповідна документація на ці засоби й технологічні процеси.
Комплекс технічних засобів складають:
■	 комп'ютери будь-яких моделей;
■	 засоби збирання, нагромадження, обробки, передавання й виведення інформації;
■	 засоби передавання даних і лініїзв 'язку\
■	 оргтехніка і пристрої автоматичного знімання інформації;
■	 експлуатаційні матеріали і т.ін.
Документацією оформляється попередній вибір технічних засобів, організація їх експлуатації, технологічний процес обробки даних, технологічне оснащення. Документацію можна умовно розділити на три групи:
■	 загальносистемну, що включає державні та галузеві стандарти з технічного забезпечення;
■	 спеціалізовану, що містить комплекс методик з усіх етапів розробки технічного забезпечення;
■	 нормативно-довідкову, що використовується для виконання розрахунків із технічного забезпечення.
До теперішнього часу склалися дві основні форми технічного забезпечення (форми використання технічних засобів): централізована та частково або повністю децентралізована.
Централізоване технічне забезпечення базується на використанні в інформаційній системі великих ЕОМ та обчислювальних центрів.
Децентралізоване технічне забезпечення передбачає реалізацію функціональних підсистем на персональних комп'ютерах безпосередньо на робочих місцях.
Перспективним підходом слід вважати, очевидно, частково децентралізований підхід— організацію технічного забезпечення на основі розподіленим мереж, що складаються з персональних комп'ютерів і великої ЕОМ для зберігання баз дани, загальних для будь-яких функціональних підсистем.
Математичне і програмне забезпечення
Математичне і програмне забезпечення — сукупність математичних методів, моделей, алгоритмів і програм для реалізації мети та завдань інформаційної системи, а також нормального функціонування комплексу технічних засобів.
До засобів математичного забезпечення [mathematical support] відносяться:
■	 засоби моделювання процесів управління;
■	 типові завдання управління;
■	 методи математичного програмування, математичної статистики, теорії масового обслуговування і т.ін.
До складу програмного забезпечення входять загальносистемні та спеціальні програмні продукти, а також технічна документація.
До загальносистемного програмного забезпечення [general-system software] відносяться комплекси програм, орієнтовані на користувачів і призначені для виконання типових завдань обробки інформації. Вони служать для розширення функціональних можливостей комп'ютерів, контролю й керування процесом обробки даних.
Спеціальне (прикладне) програмне забезпечення [application (special) software] являє собою сукупність програм, розроблених при ство-
ренні конкретної інформаційної системи. До його складу входять пакети прикладних програм, що реалізують моделі різного ступеню адекватності, що відображають функціонування реального об'єкта.
Технічна документація [engineering data, paperwork] на розробку програмних засобів повинна містити опис завдань, завдання на алгоритмізацію, математичну модель завдання, контрольні приклади.
Організаційне забезпечення
Організаційне забезпечення [organization support] — сукупність методів і засобів, які регламентують взаємодію персоналу з технічними засобами й між собою в процесі розробки та експлуатації інформаційної системи.
Організаційне забезпечення реалізує наступні функції:
■	 аналіз існуючої системи управління організацією, де буде використовуватися інформаційна система, і виявлення завдань, що підлягають автоматизації;
■	 підготовку завдань до виконання на комп'ютері, включаючи технічне завдання на проектування інформаційної системи й техніко- економічне обґрунтування її ефективності;	^
■	 розробку управлінських рішень відносно складу та структури організації, методології виконання завдань, спрямованих на підвищення ефективності системи управління.
Організаційне забезпечення створюється за результатами перед- проектного обстеження на першому етапі побудови баз даних.
Правове забезпечення
Правове забезпечення [legal support] — сукупність правових норм, що визначають створення, правовий статус і функціонування інформаційних систем, регламентують порядок одержання, перетворення та використання інформації. Головною метою правового забезпечення є зміцнення законності.
До складу правового забезпечення входять закони, укази, постанови державних органів влади, накази, інструкції й інші нормативні документи міністерств, відомств, організацій, місцевих органів влади. У правовому забезпеченні можна виділити загальну частину, що регулює функціонування будь-якої інформаційної системи, і локальну частину, що регулює функціонування конкретної системи.
Право забезпечення етапів розробки інформаційної системи включає нормативні акти, пов'язані з договірними відносинами розробника й замовника й правовим регулюванням відхилень від договору.
Правове забезпечення етапів функціонування інформаційної системи включає:
■	 статус інформаційної системи;
■	 права, обов'язки й відповідальність персоналу;
■	 правові положення окремих видів процесу керування;
■	 порядок створення й використання інформації і т.ін.

6.2.3.	Класифікація інформаційних систем Класифікація за ступенем автоматизації
Залежно від ступеня автоматизації інформаційних процесів, у системі управління фірмою інформаційні системи визначаються як ручні, автоматичні й автоматизовані (рис. 6.9).
ІНФОРМАЦІЙНІ СИСТЕМИ
information system
За сферою застосування
'"'Г— 	—	
За характером інформації

г

Інтегровані integrated system
Інформаційно-пошукові data retrieval system

Організаційного управління administration system
Інформаційно- обчислювальні information calculation system

Управляючі

Системи автоматизованого проектування computer-aided design system

.
Управління технологічними Ь процесами process control system	

Рис. 6.9. Класифікація інформаційних систем
Ручні інформаційні системи характеризуються відсутністю сучасних технічних засобів переробки інформації й виконання всіх операцій людиною. Наприклад, про діяльність менеджера у фірмі, де відсутні комп’ютери, можна говорити, що він працює з ручною інформаційною системою.
Автоматичні інформаційні системи [automatic system] виконують усі операції з переробки інформації без участі людини.
Автоматизовані інформаційні системи [automated system] передбачають участь у процесі обробки інформації і людини, і технічних засобів, причому головна роль надається комп'ютеру. У сучасному тлумаченні в термін “інформаційна система” вкладається обов'язково поняття системи, що піддається автоматизації.

Автоматизовані інформаційні системи, враховуючи їхнє широке застосування в організації процесів управління, мають різноманітні модифікації та можуть бути класифікованими, наприклад, і за характером використання інформації, і за сферою застосування.
Класифікація інформаційних систем за характером використання
інформації
Інформаційно-пошукові системи [data retrieval system] здійснюють введення, систематизацію, зберігання, видачу інформації за запитом користувача без складних перетворень даних. Наприклад, інформаційно- пошукова система в бібліотеці, в залізничних і авіакасах.
Інформаційно-обчислювальні системи [information calculation system] здійснюють усі операції переробки інформації за певним алгоритмом. Серед них можна також провести класифікацію за мірою впливу виробленої результативної інформації на процес прийняття рішень і виділити два класи: управляючі і дорадчі.
Управляючі інформаційні системи виробляють інформацію, на основі якої людина приймає рішення. Для цих систем характерні тип завдань розрахункового характеру й обробка великих об'ємів даних. Прикладом може бути система оперативного планування випуску продукції, система бухгалтерського обліку.
Дорадчі інформаційні системи виробляють інформацію, яка приймається людиною до відома та не перетворюється негайно у серію конкретних дій. Ці системи мають більш високу ступінь інтелекту, оскільки для них характерна обробка знань, а не даних.
Класифікація інформаційних систем за сферою застосування
Інформаційні системи організаційного управління призначені для автоматизації функцій управлінського персоналу. Враховуючи найбільш широке застосування та різноманітність цього класу систем, часто будь-які інформаційні системи розуміють саме у даному тлумаченні. До цього класу систем відносяться інформаційні системи управління як промисловими підприємствами, так і непромисловими об'єктами: готелями, банками, торговими фірмами і т.ін.
Основними функціями подібних систем є: оперативний контроль і регулювання, оперативний облік і аналіз, перспективне й оперативне планування, бухгалтерський облік, керування збутом і постачанням та інші економічні й організаційні завдання.
Інформаційні системи управління технологічними процесами служать для автоматизації функцій виробничого персоналу. Вони використовуються при організації потокових ліній, виготовлення мікросхем, на складанні, для підтримки технологічного процесу в металургійній та машинобудівній промисловості.
Інформаційні системи автоматизованого проектування [computer- aided design — CAD] (САПР) призначені для автоматизації функцій інжене- рів-проектувальників, конструкторів, архітекторів, дизайнерів при створенні нової техніки або технології. Основними функціями таких систем є: інжене
рні розрахунки, створення графічної документації (креслень, схем, планів), створення проектної документації, моделювання об’єктів, що проектуються.
Інтегровані (корпоративні) інформаційні системи використовуються для автоматизації всіх функцій фірми й охоплюють весь цикл робіт від проектування до збуту продукції. Створення таких систем дуже важке, оскільки потребує системного підходу з позицій головної мети, наприклад одержання прибутку, завоювання ринку збуту і т.ін.
6.2.4. Основні характеристики інформаційної системи як об'єкта захисту
Для інформаційних систем як об'єктів безпеки властиві такі характеристики як конфіденційність, доступність та цілісність інформації (даних) в інформаційній системі (рис. 6.10) [2].
ІНФОРМАЦІЙНА система
information system
взаємозв’язана сукупність засобів, що використовується для зберігання, обробки й видавання інформації в інтересах досягнення поставленої мети
Доступність інформації в ІС
можливість використання інформації її користувачем або програмою відповідно до встановлених правил
Цілісність інформації в ІС
властивість інформації не бути модифікованою неавторизованим користувачем та зберігати цілісність, якщо дотримуються встановлені правила її модифікації
Конфіденційність інформації в ІС
властивість інформації не бути отриманою неавторизованим користувачем або процесом ІС та зберігати свою конфіденційність, коли виконуються певні правила ознайомлення з нею
Рис. 6.10. Інформаційна система як об'єкт інформаційноїбезпеки
Конфіденційність [confidentiality, privacy] (від лат. confidentia — “довір'я”)— це властивість не підлягати розголосові; довірчість, секретність, суто приватність.
Конфіденційність інформації (даних) в інформаційній системі — це
властивість інформації, яка полягає в тому, що інформація не може бути отримана неавторизованим користувачем і (або) процесом інформаційної системи. Інформація зберігає конфіденційність, якщо дотримуються встановлені правила ознайомлення з нею.
ІЗ*
Доступність [availability] у загальному смислі представляється як можливість проникнення куди-небудь. Для інформаційної системи — це властивість ресурсу системи, яка полягає в тому, що користувач і (або) процес, який володіє відповідними повноваженнями, може використовувати ресурс відповідно до правил, встановлених політикою безпеки, не очікуючи довше заданого (малого) проміжку часу, тобто, коли він знаходиться у вигляді, необхідному користувачеві, і в той час, коли він йому необхідний.
Доступність даних [data confidentiality] в інформаційній системі — це властивість даних, що полягає у можливості їхнього читання користувачем або програмою. Визначається рядом факторів: можливістю працювати за терміналом, володінням паролем, знанням мови запитів і т.ін.
Цілісність [integrity] — це внутрішня єдність, пов'язаність усіх частин чого-небудь, єдине ціле. В інформаційній системі — це стан даних або інформаційної системи, в якій дані та програми використовуються встановленим чином, що забезпечує:
■	 стійку роботу системи;
■	 автоматичне відновлення у випадку виявлення системою потенційної помилки;
■	 автоматичне використання альтернативних компонентів замість тих, що вийшли з ладу.
Для інформаційної системи можна розглядати такі поняття як цілісність даних, цілісність інформації, цілісність бази даних, цілісність інформаційної системи і т.ін.
Цілісність даних [data integrity] в інформаційній системі— це стан, при якому дані, що зберігаються в системі, в точності відповідають даним у вихідних документах; властивість, що має відношення до набору даних і означає, що дані не можуть бути змінені або зруйновані без санкції на доступ. Цілісність даних вважається збереженою, якщо дані не спотворені і не зруйновані (стерті). Семантична цілісність даних [semantic data .integrity] — це стан даних, коли вони зберігають свій інформаційний зміст та однозначність інтерпретації в умовах випадкових впливів.
Цілісність інформації [information integrity] — це властивість інформації, яка полягає в тому, що інформація не може бути модифікована неавторизованим користувачем і (або) процесом. Інформація зберігає цілісність, якщо дотримуються встановлені правила її модифікації (видалення).
Цілісність бази даних [database integrity] — це стан бази даних, коли всі значення даних правильні в тому сенсі, що відображають стан реального світу (в межах заданих обмежень по точності та часовій узгодженості) і підпорядковуються правилам взаємної несуперечливості. Підтримка цілісності бази даних включає перевірку цілісності і відновлення з будь-якого неправильного стану, яке може бути виявлено; це входить у функції адміністратора бази даних.
Цілісність системи [system integrity] — це властивість системи, яка полягає в тому, що жоден її компонент не може бути усунений, модифікований або доданий з порушенням політики безпеки.
До захищених інформаційних систем відносяться інформаційні системи, які для певних умов експлуатації забезпечують безпеку (конфіденційність, цілісність) інформації, що функціонує в системі, та підтримує свою працездатність в умовах впливу на неї заданої множини загроз.
Для інформаційної системи властиві наступні види загроз:
■	загрози порушення конфіденційності;
■	загрози порушення цілісності;
■	загрози порушення працездатності (доступності).
Загрози порушення конфіденційності спрямовані на розголошення інформації з обмеженим доступом.
Загрози порушення працездатності (доступності) спрямовані на створення ситуацій, коли в результаті навмисних дій знижується працездатність обчислювальної системи, або її ресурси стають недоступними.
Загрози порушення цілісності полягають у спотворенні або зміні неавторизованим користувачем інформації, що зберігається або передається. Цілісність інформації може бути порушена як зловмисником, так і в результаті об'єктивних впливів з боку середовища експлуатації системи.
6.3. Інформаційні технології та проблеми їхньої безпеки
6.3.1.	Визначення інформаційної технології
Створення та функціонування інформаційних систем тісно пов’язані з розвитком інформаційної технології — головної складової частини інформаційної системи [34].
У найбільш загальному випадку під поняттям технологія [technology] (від грец. тє/vrj (техно...) — “майстерність, мистецтво, уміння” і ...логія) розуміють сукупність взаємозв'язаних способів обробки матеріалів, виготовлення виробів та процесів, що супроводжують ці види робіт. Власне сам процес представляє певну сукупність дій, що спрямовані на досягнення поставленої мети. Він повинен визначатися вибраною людиною стратегією і реалізовуватися за допомогою сукупності різних засобів і методів.
Відповідно до визначення поняття “технологія”, інформаційна технологія — це процес, що використовує сукупність засобів і методів збирання, обробки і передачі даних (первинної інформації) для одержання інформації нової якості про стан об'єкта, процесу або явища (інформаційного продукту).
Мета інформаційної технології — виробництво інформації для аналізу її людиною й прийняття на його основі рішення на виконання будь-якої дії.
Інформаційна технологія стала найбільш важливою складовою процесу використання інформаційних ресурсів суспільства. Вона пройшла декілька еволюційних етапів, зміна яких визначалася, головним чином, розвитком науково-технічного прогресу, появою нових технічних засобів переробки інформації. У сучасному суспільстві, де основним технічним засобом технології переробки інформації є комп'ютер, відбувся суттєвий вплив як на концепцію побудови й використання технологічних процесів, так і на якість результативної інформації.
6.3.2.	 Співвідношення інформаційної технології та інформаційної системи
Інформаційна технологія тісно зв'язана з інформаційними системами, які є для неї основним середовищем. На перший погляд може здаватися, що визначення інформаційної технології та системи дуже схожі між собою. Проте це не так.
Інформаційна технологія є процесом, що складається з чітко регламентованих правил виконання операцій, дій, етапів різної міри складності над даними, що зберігаються в комп'ютерах. Основна мета інформаційної технології — у результаті цілеспрямованих дій з переробки первинної інформації одержати необхідну для користувача інформацію.
Інформаційна система є середовищем, складовими елементами якої є комп'ютери, комп'ютерні мережі, програмні продукти, бази даних, люди, різного роду технічні та програмні засоби зв'язку і т.ін. Основна мета інформаційної системи — організація зберігання та передавання інформації. Інформаційна система являє собою людино-комп'ютерну систему обробки інформації.
Реалізація функцій інформаційної системи неможлива без знання зорієнтованої на неї інформаційної технології. Інформаційна технологія може існувати й поза сферою інформаційної системи.
Таким чином, інформаційна технологія є більш ємним поняттям, що відображає сучасне уявлення про процеси перетворення інформації в інформаційному суспільстві. У майстерному сполучені двох інформаційних технологій управлінської та комп'ютерної — запорука успішної роботи інформаційної системи.
6.3.3.	 Класифікація та види інформаційних технологій
На теперішній час інформаційні технології можна класифікувати за низкою ознак, зокрема:
■	 способом реалізації інформаційної технології в інформаційній системі;
■	 обсягом охоплення інформаційною технологією завдання управління;
■	 класами реалізованих технологічних операцій;
■	 типом інтерфейсу користувача;
■	 варіантами використання мережі ЕОМ;
■	 предметною частиною, яка обслуговується інформаційною технологією.
Традиційна та нова інформаційна технологія
За способом реалізації інформаційної технології в інформаційні системі виділяють інформаційні технології, що склалися традиційно, та нові інформаційні технології. Якщо традиційні інформаційні технології насамперед існували в умовах централізованої обробки даних, до масового використання ПЕОМ були орієнтовані, головним чином, на зниження трудоміс- і кості при формування регулярної звітності, то нові інформаційні технології пов'язані з інформаційним забезпеченням процесу управління в реальному масштабі часу.
Нова інформаційна технологія — це технологія, яка засновується на застосуванні комп'ютерів, активній участі користувачів (непрофесіоналів в галузі програмування) в інформаційному процесі, високому рівні дружнього інтерфейсу користувача, широкому застосуванні пакетів прикладних програм загального та проблемного призначення, доступі користувача до віддалених баз даних та програм завдяки обчислювальним мережам ЕОМ. У поняття нової інформаційної технології включені також комунікаційні технології, які забезпечують передачу інформації різними засобами, а саме — телефон, телеграф, телекомунікації, факс і т.ін.
Нова (комп’ютерна) інформаційна технологія базується на трьох основних принципах:
■	 інтерактивний (діалоговий) режим роботи з комп'ютером;
■	 інтегрованість (стикування, взаємозв'язок) з іншими програмними продуктами;
■	 гнучкість процесу зміни як даних, так і постановок завдань.
Інформаційна технологія управління
За обсягом охоплення інформаційною технологією завдань управління виділяють електронну обробку даних, коли з використанням ЕОМ без перегляду методології та організації процесів управління ведеться обробка даних з вирішенням окремих завдань, та автоматизацію управлінської діяльності. В останньому випадку обчислювальні засоби використовуються для комплексного вирішення функціональних завдань, формування регулярної звітності та роботи в інформаційно-довідковому режимі для підготовки управлінських рішень. До цієї групи можуть бути віднесені інформаційні технології підтримки прийняття рішень, які передбачають широке застосування економіко-математичних методів, моделей та пакетів прикладних програм для аналітичної роботи та формування прогнозів, складання бізнес- планів, обґрунтування оцінок та висновків із процесів, що вивчаються, та явищ виробничо-господарської практики.
До названої групи відносяться інформаційні технології, які одержали назву електронного офісу та експертної підтримки рішень. Ці два варіанти інформаційних технологій орієнтовані на використання досягнень у галузі автоматизації роботи спеціалістів та керівників, створення для них найбільш сприятливих умов виконання професійних функцій, якісного та своєчасного інформаційного обслуговування за рахунок повного автоматизованого набору управлінських процедур, які реалізуються в умовах конкретного робочого місця та офісу в цілому.
Електронний офіс передбачає наявність інтегрованих пакетів прикладних програм, що включають спеціалізовані програми та інформаційні технології, які забезпечують комплексну реалізацію завдань предметної частини. На теперішній час все більше розповсюдження набувають електронні офіси, обладнання та співробітники яких можуть знаходитися в різних приміщеннях. Необхідність роботи з документами, матеріалами, базами даних конкретної організації або закладу в домашніх умовах, в готелі, транспортних засобах призвела до появи інформаційних технологій віртуальних офісів. Такі інформаційні технології засновуються на роботі локальної мережі, з'єднаної з територіальною або глобальною мережею. Завдяки цьому абонентські системи співробітників закладу, незалежно від того, де вони знаходяться, виявляються включеними в загальну для них мережу.
Інформаційні технології експертної підтримки рішень складають основу автоматизації праці спеціалістів-аналітиків. Ці працівники, крім аналітичних методів та моделей для дослідження ситуацій, що склалися в ринкових умовах, із збуту продукції, послуг, фінансового стану підприємства, фірми, фінансово-кредитної організації, змушені використовувати накопичений та збережений у системі досвід оцінки ситуацій, тобто відомості, що складають базу знань у конкретній предметній частині. Оброблені за певними правилами, такі відомості дозволяють готувати обґрунтовані рішення для поведінки на фінансових та товарних ринках, виробляти стратегію в галузях менеджменту та маркетингу.
Програмна інформаційна технологія
За класами реалізованих технологічних операцій інформаційні технології розглядають у програмному аспекті і включають: обробку текстів, електронні таблиці, автоматизовані бази (банки) даних, обробку графічної та звукової інформації, мультимедійні та інші системи.
Перспективним напрямком розвитку комп'ютерної технології є створення програмних засобів для виведення якісного звуку та відеозображення. Технологія одержання відеозображення одержала назву комп'ютерної графіки.
Комп'ютерна графіка — це створення, зберігання та обробка моделей об'єктів та їхніх зображень за допомогою ЕОМ. Ця технологія проникла в галузь економічного аналізу, моделювання різноманітних конструкцій, вона незамінна на виробництві, проникає в рекламну діяльність, робить цікавим дозвілля.
Зображення, які формуються та обробляються за допомогою цифрового процесора, можуть бути демонстраційними та анімаційними. До першої групи, як правило, відносять комерційну (ділову) та ілюстративну графіку, до другої— інженерну та наукову, а також пов'язану з рекламою, мистецтвом, іграми, коли виводяться не тільки поодинокі зображення, але й послідовність кадрів у вигляді фільму (інтерактивний варіант).
Інтерактивна машинна графіка є одним з найбільш прогресивних напрямів серед нових інформаційних технологій. Цей напрям бурхливо розвивається з появою нових графічних станцій та спеціалізованого програмного забезпечення, яке дозволяє створювати реалістичні об'ємні рухомі зображення, що за якістю можна порівняти з кадрами відеофільму.
Програмно-технічна організація обміну з комп'ютером текстовою, графічною, аудіо- та відеоінформацією одержала назву мультимедіа-техноло- гії. Таку технологію реалізують спеціальні програмні засоби, що мають вбудовану підтримку мультимедіа та дозволяють використовувати її в професійній діяльності, навчально-освітніх, науково-популярних та ігрових галузях. При застосуванні цієї технології в професійній діяльності відкриваються реальні перспективи використати комп'ютер для озвучування зображень, а також розуміння ним людської мови, ведення комп'ютером діалогу із спеціалістом на його рідній мові. Здатність комп'ютера з голосу сприймати нескладні команди керування програмами, відкриванням файлів, виведенням інформації на друк та іншими операціями створює сприятливі умови для взаємодії з ними в процесі професійної діяльності.
Інформаційна технологія доступу до ресурсів
За типом інтерфейсу користувача можна розглядати інформаційні технології з точки зору можливостей доступу користувача до інформаційних та обчислювальних ресурсів. Так, пакетна інформаційна технологія виключає можливість користувача впливати на обробку інформації, поки вона здійснюється в автоматичному режимі. Це пояснюється організацією обробки, яка заснована на виконанні програмно-заданої послідовності операцій над заздалегідь накопиченими в системі та об'єднаними в пакет даними.
На відміну від пакетної, діалогова інформаційна технологія надає користувачеві необмежену можливість взаємодіяти інформаційними ресурсами, які зберігаються в системі, в реальному масштабі часу, одержуючи при цьому всю необхідну інформацію для виконання функціональних завдань та прийняття рішення.
Інтерфейс мережної інформаційної технології надає користувачеві засоби теледоступу до територіально розподілених інформаційних та обчислювальних ресурсів завдяки розвиненим засобам зв'язку, що робить такі інформаційні технології багатофункціональними та передбачає їхнє широке застосування.
Основні тенденції розвитку інформаційних технологій
На теперішній час спостерігається тенденція до об'єднання різноманітних типів інформаційних технологій в єдиний комп'ютерно-технологічний комплекс, який носить назву інтегрованого. Особливе місце в ньому належить засобам комунікації, які забезпечують не тільки надзвичайно широкі технологічні можливості автоматизації управлінської діяльності, але й самі власне є основою створення найрізноманітніших мережних варіантів інформаційних технологій: локальних, багаторівневих, розподілених, глобальних обчислювальних мереж, електронної пошти, цифрових мереж інтегрального обслуговування. Усі вони орієнтовані на технологічну взаємодію об’єктів, створених засобами передавання, обробки, нагромадження та зберігання, захисту даних, являють собою інтегровані комп'ютерні системи обробки інформації (даних) великої складності, практично необмежених експлуатаційних можливостей для реалізації управлінських процесів в будь- якій галузі діяльності.
Інтегровані комп'ютерні системи обробки даних проектуються як складний інформаційно-технологічний та програмний комплекс. Він підтримує єдиний спосіб подання даних та взаємодію користувачів з компонентами системи, забезпечує інформаційні та обчислювальні потреби спеціалістів в їхній професійній роботі. Особливе значення в таких системах надається захисту інформації при її передаванні та обробці. Найбільше розповсюдження при захисті інформації одержали апаратно-програмні способи. Зокрема, використання системи зв'язку, обраної за захисними властивостями та якістю обслуговування, гарантує збереження інформації в процесі передавання та доставки її адресату; шифрування та розшифровування даних абонентами мережі загального користування здійснюється при домовленості користувачів про загальні технічні засоби, алгоритми шифрування і т.ін.
Підвищення вимог до оперативності інформаційного обміну та управління, а отже — до терміновості обробки інформації — призвело до створення не тільки локальних, але і багаторівневих та розподілених систем організаційного управління об'єктами, якими є, наприклад, банківські, постачальницькі, статистичні та інші служби. їхнє інформаційне забезпечення реалізують мережі автоматизованих банків даних, які будуються з урахуванням організаційно-функціональної структури відповідного багаторівневого об'єкта, машинного ведення інформаційних масивів. Цю проблему в нових інформаційних технологіях вирішують розподілені системи обробки даних з використанням каналів зв'язку для обміну інформацією між базами даних різних рівнів. За рахунок ускладнення програмних засобів керування базами даних підвищується швидкість, забезпечуються захист та достовірність інформації при виконанні розрахунків та вироблення управлінських рішень.
В багаторівневих та розподілених комп'ютерних інформаційних системах організаційного управління однаково успішно можуть бути вирішені як проблеми оперативної роботи з інформацією, так і проблема аналізу економічних ситуацій при виробленні та прийнятті управлінських рішень. Зокрема, автоматизовані робочі місця спеціалістів надають можливість користувачам працювати в діалоговому режимі, оперативно вирішувати поточні завдання, зручно вводити дані з терміналу, вести їхній візуальний контроль, викликати необхідну інформацію для обробки, визначати вірогідність результативної інформації та виводити її на екран, принтер або передавати її каналами зв'язку.
На теперішній час надзвичайно гостро стала потреба в аналітичній роботі. Виникає необхідність у накопиченні фактів, досвіду, знань у кожній конкретній галузі управлінської діяльності. Переважає зацікавленість у ретельному дослідженні конкретних економічних, комерційних, виробничих ситуацій з метою прийняття в оперативному порядку обґрунтованих та найбільш прийнятних рішень. Це завдання вирішується подальшим удосконаленням інтегрованої обробки інформації, коли нова інформаційна технологія починає включати в роботу бази знань.
Під базою знань розуміють складну, детально змодельовану структуру інформаційних сукупностей, які описують усі особливості предметної частини, включаючи факти (фактичні знання), правила (знання умов для прийняття рішення) та метазнания (знання про знання), тобто знання, які стосуються способів використання знань та їхні властивості. База знань є найважливішим елементом, який найчастіше створюється на робочому місці спеціаліста експертної системи, яка виступає в ролі нагромаджувана знань у конкретній галузі професійної діяльності та порадника фахівцеві при аналізі ситуацій та виробленні управлінських впливів.
Виділяють п'ять основних тенденцій розвитку інформаційних технологій:
■	 перша тенденція пов'язана із зміною характеристик інформаційного продукту, який все більше перетворюється в гібрид між результатом розрахунково-аналітичної роботи та специфічною послугою, що надається індивідуальному користувачеві ПЕОМ;
■	 відзначається здатність до паралельної взаємодії логічних елементів інформаційних технологій, сполучення всіх видів інформації (тексту, образів, цифр, звуків) з орієнтацією на одночасне сприйняття людиною через органи чуття;
■	 прогнозується ліквідація всіх проміжних ланок на шляху від джерела інформації до його споживача;
■	 провідною є тенденція до глобалізації інформаційних технологій
в результаті використання супутникового зв'язку та всесвітньої мережі Іпіегпеї, завдяки чому люди зможуть спілкуватися між собою та із загальною базою даних, знаходячись у будь-якій точці планети;
■	 як остання межа сучасного процесу розвитку інформаційних технологій є конвергенція, яка полягає у стиранні відмінностей між сферами матеріального виробництва та інформаційного бізнесу, в максимальній диверсифікації видів діяльності фірм і корпорацій, взаємопроникнення різних галузей промисловості, фінансового сектору та сфери послуг.
6.3.4.	Основні проблеми безпеки інформаційних технологій
Проблеми безпеки інформаційних технологій виникли на перетині двох передових у плані використання технічних досягнень напрямів: безпеки технологій та інформатизації. В умовах, коли об'єкт захисту являє собою інформаційну систему, або коли засоби нападу мають форму інформаційних впливів, необхідно застосовувати цілком нові технології та методи захисту. Можна підійти до систематизації ситуації із забезпеченням безпеки інформаційних технологій наступним чином (рис. 6.11) [33].
’ Насамперед слід відзначити, що сучасні комп'ютери набули великої обчислювальної потужності, але разом з тим стали набагато простішими в експлуатації. Це означає, що користуватися ними стало набагато легше, завдяки чому все більша кількість нових, як правило, некваліфікованих людей одержали доступ до комп'ютерів, що призводить до зниження середньої кваліфікації користувачів.
Ця тенденція суттєво полегшує завдання порушникам, оскільки в результаті “персоналізації” засобів обчислювальної техніки більшість користувачів мають особисті комп'ютери та здійснюють їхнє адміністрування самостійно. Більшість з них не можуть постійно підтримувати безпеку цих систем на належному рівні з причини відсутності відповідних знань, навичок, а також часу и засобів.
Широке розповсюдження мережних технологій об'єднало окремі машини в локальні мережі, які спільно використовують загальні ресурси, а застосування технологій “клієнт-сервер” та кластеризації перетворило такі мережі в розподілені обчислювальні середовища.
ІНФОРМАЦІЙНА ТЕХНОЛОГІЯ
	information	technology	|
процес, що використовує сукупність засобів і методів збирання, обробки та передавання даних для одержання інформації нової якості про стан об’єкта, процесу або явища (інформаційного продукту)
Безпека нових типів 	 інформаційних	ресурсів Д	
- захист не тільки окремих документів, файлів або повідомлень, але й інформаційних ресурсів системи в цілому
Взаємна	|
	 ідентифікація/автентифікація	^	
організація довіреної взаємодії сторін в інформаційному просторі
Захист від засобів нападу
- механізми, які забезпечували б безпеку системи в умовах взаємодії з програмами, які здійснюють деструктивні дії
Інтеграція захисту в 1C
- засоби захисту повинні стати невід’ємною частиною засобів, що | реалізують інформаційні технологій
Рис. 6.1 1.Основні проблеми забезпечення безпеки інформаційних технологій
Безпека мережі визначається захищеністю всіх комп'ютерів та мереж- ного обладнання, що входить до її складу, і зловмисникові достатньо порушити роботу тільки одного компонента, щоб скомпрометувати всю мережу.
Сучасні телекомунікаційні технологій об'єднали локальні комп'ютерні мережі в глобальне інформаційне середовище. Це призвело до появи такого унікального явища як ІЩегпеї. Саме розвиток ІЩегпеї викликав хвилю інтересу до проблеми інформаційної безпеки та поставив питання про обов'язкову наявність засобів захисту систем та мереж, які приєднуються до ІШегпеї:, незалежно до характеру інформації, яка в них оброблюється. Справа в тому, що ІЩегпеї забезпечує широкі можливості зловмисникам для здійснення порушень безпеки в глобальному масштабі. Якщо комп'ютер, який є об'єктом впливу (атаки), приєднаний до МегпеС то для атакуючого не має значення де він знаходиться — у сусідній кімнаті чи на іншому континенті.
Інша проблема безпеки інформаційних технологій викликана бурхливим розвитком програмного забезпечення. Практика показує, більшість розповсюджених сучасних програмних засобів (в першу чергу, операційних систем) не відповідає навіть мінімальним вимогам безпеки, хоча їхні розробники останнім часом здійснюють певні зусилля у цьому напрямку.
У першу чергу це проявляється у наявності вад у роботі засобів захисту та наявності великої кількості різноманітних “недокументованих” можливостей. Після їхнього виявлення багато вад ліквідуються за допомогою оновлення версій та додаткових засобів, проте та сталість, з якою виявляються все нові та нові вади, не може не викликати побоювань. На теперішній час можна стверджувати, що більшість систем надають зловмисникам широкі можливості для здійснення порушень.
Розвиток гнучких та мобільних технологій обробки інформації призвів до того, що практично зникає грань між даними, які обробляються, та програмами, за якими вони обробляються, за рахунок широкого розповсюдження віртуальних машин та інтерпретаторів.
Тепер будь-яка розвинена прикладна програма від текстового процесора до браузера Internet не просто обробляє дані, а інтерпретує інтегровані в них інструкції спеціальних мов програмування, тобто, по суті, є окремою машиною з традиційною фон-нейманівською архітектурою, для якої можна створювати засоби нападу, віруси і т.ін. Це збільшує можливості зловмисників із створення засобів впровадження у чужі системи та ускладнює завдання захисту подібних систем, оскільки наявність таких “вкладе- них”систем потребує і реалізації захисту для кожного рівня.
Невідповідність бурхливого розвитку засобів обробки інформації повільному відпрацюванню теорії інформаційної безпеки привели до появи суттєвого розриву між теоретичними моделями безпеки, які оперують абстрактними поняттями типу об'єкт, суб'єкт і т.ін., та реальними категоріями сучасних інформаційних технологій. Крім того, багато засобів захисту (наприклад, засоби боротьби з комп'ютерними вірусами та системи захисту корпоративних мереж firewall) на даний час взагалі не мають чіткої системної наукової бази.
Таке положення є наслідком відсутності загальної теорії захисту інформації, комплексних моделей безпеки обробки інформація, які б описували механізми дій зловмисників в реальних системах, а також відсутність засобів, які дозволяли б ефективно моделювати адекватність тих чи інших рішень в галузі безпеки. Наслідком цього є те, що практично всі системи захисту засновані на “латанні дір”, виявлених у процесі експлуатації, що визначає їхнє відставання від загроз, які динамічно розвиваються.
На практиці, відсутність системної та наукової бази інформаційної безпеки проявляється вже в тому, що нема навіть загальноприйнятої термінології, яка б адекватно сприймалася всіма спеціалістами в галузі безпеки. Тому часто теорія і практика діють у різних площинах.
Необхідність створення глобального інформаційного простору та забезпечення безпеки процесів у ньому викликала необхідність розробки міжнародних стандартів, відповідно до яких можна забезпечити необхідний рівень гарантії забезпечення захисту. В сучасних умовах надзвичайно важливими є стандартизація не тільки вимог безпеки, а також методів підтвердження адекватності реалізованих засобів захисту та коректності самої реалізації.
Існуючі національні стандарти робили спроби вирішити цю проблему, проте ці документи не можуть претендувати на те, щоб закласти фундамент безпечних інформаційних технологій. Діючі документи є лише скромним
наслідуванням колишніх зарубіжних стандартів. В умовах обвальної інформатизації найважливіших сфер вітчизняної економіки та державного апарату країни вкрай необхідні нові рішення у цій галузі.
Внаслідок сукупної дії всіх перерахованих факторів, що визначають проблеми безпеки інформаційних систем, призначених для обробки особливо важливої інформації, визначений цілий ряд завдань, які потребують негайного та ефективного вирішення.
■	 Забезпечення безпеки нових типів інформаційних ресурсів. Оскільки комп’ютерні системи тепер безпосередньо інтегровані
в інформаційні структури сучасного суспільства, засоби захисту повинні враховувати сучасні форми подання інформації (гіпертекст, мультимедіа і т.ін.). Це означає, що системи захисту повинні забезпечувати безпеку на рівні інформаційних ресурсів, а не окремих документів, файлів або повідомлень.
■	 Організація довіреної взаємодії сторін (взаємної ідентифікації/ автентифікації) в інформаційному просторі. Розвиток мереж та ітегпеї вимагає необхідності здійснення ефективного захисту при віддаленому доступі до інформації, а також взаємодії користувачів через загальнодоступні мережі. Причому необхідно виконати це завдання в глобальному масштабі, незважаючи на те, що учасники цієї взаємодії можуть знаходитися в різних частинах планети, функціонувати на різних платформах і в різних операційних системах.
■	 Захист від автоматичних засобів нападу. Досвід експлуатації існуючих систем показав, що сьогодні від захисту вимагаються нові функції, а саме, механізми, які забезпечували б безпеку системи
в умовах можливої взаємодії з нею, або появи всередині неї програм, які здійснюють деструктивні дії: комп’ютерних вірусів, автоматизованих засобів зламу, агресивних агентів.
■	 Інтеграція захисту інформації в процесі автоматизації її обробки як обов’язкового елементу. Для того, щоб бути затребуваними сучасним ринком інформаційних систем засоби захисту не повинні вступати в конфлікт з існуючими програмами та з традиційними інформаційними технологіями обробки інформації, а, навпроти, повинні стати невід'ємною частиною цих засобів і технологій.
Якщо ці завдання не будуть вирішені, то подальше розповсюдження інформаційних технологій у сфері систем, які обробляють важливу інформацію, дуже скоро стане під загрозою. Держава, яка починає інформатизацію практично з “нуля”, є полігоном для застосування останніх досягнень інформаційних технологій, тому для неї вирішення завдання створення захищених інформаційних систем є надзвичайно актуальним.
Розділ 7
ОСНОВИ БЕЗПЕКИ ІНФОРМАЦІЙНИХ РЕСУРСІВ
7.1.	Загрози безпеці інформації та інформаційних ресурсів
7.1.1.Загальні положення
На сьогодні вважають, що забезпечення безпеки інформації повинно носити комплексний характер. Усе більше фахівців пропонують свої рішення в галузі забезпечення безпеки інформаційних ресурсів як комплексні. Проте організація забезпечення безпеки інформації повинна носити не просто комплексний характер, але ще й засновуватися на всебічному аналізі можливих негативних наслідків, при якому важливо не упустити будь-які суттєві аспекти.
Насамперед заходи забезпечення інформаційної безпеки в організації спрямовуються тільки на те, щоб не допустити збитків від утрати конфіденційної інформації. Відповідно до цього, уже передбачається наявність цінної інформації, в разі втрати якої організація може понести збитки. А якщо є цінна інформація, то звичайно ж є можливість здійснення будь-яких дій, які можуть нанести шкоду цій інформації. Усі шкідливі дії можуть бути здійснені тільки при наявності будь-яких слабких місць (уразливостей) (рис. 7.1). А якщо є дії, то є найвища загроза їх здійснення, а також наявні джерела, з яких ці загрози можуть виходити [6,10].

Рис. 7. 1.Механізм формування атаки

Виникає наступний ланцюжок: джерело загрози— фактор (уразливість) — загроза (дія) — наслідки (атака).
Джерело загрози— це потенційні антропогенні, техногенні або стихійні носії загрози безпеці.
Загроза (дія) — це можлива небезпека (потенційна або така, що існує реально) вчинення будь-якого діяння (дії або бездіяльності), спрямованого проти об’єкта захисту (інформаційних ресурсів), яке наносить збиток власнику або користувачу, що проявляється як небезпека спотворення або втрати інформації.
Фактор (уразливість) — це властиві об'єкту інформатизації причини, які призводять до порушення безпеки інформації на конкретному об'єкті та зумовлені вадами процесу функціонування об'єкта інформатизації, властивостями архітектури інформаційно-телекомунікаційної системи, протоколами обміну та інтерфейсами, що застосовуються, програмним забезпеченням і апаратними засобами, умовами експлуатації.
Наслідки (атака) — це можливі наслідки реалізації загрози (можливі дії) при взаємодії джерела загрози через наявні фактори (уразливості).
Атака — це завжди пара “джерело-фактор”, що реалізує загрозу та приводить до збитків.
7.1.2.	Збитки як категорія класифікації загроз
Прояви збитків можуть бути різноманітні:
■	 моральні й матеріальні збитки ділової репутації організації;
■	 моральні, фізичні або матеріальні збитки, пов'язані з розголошенням персональних даних окремих осіб;
■	 матеріальні (фінансові) збитки від розголошення конфіденційної інформації;
■	 матеріальні (фінансові) збитки від необхідності відновлення порушених інформаційних ресурсів;
■	 матеріальні збитки (втрати) від неможливості виконання взятих на себе зобов’язань перед третьою стороною;
■	 моральні та матеріальні збитки від дезорганізації діяльності організації;
■	 матеріальні та моральні збитки від порушення міжнародних відносин.
Слід відзначити, що збитки можуть бути спричинені як будь-яким суб'єктом (у цьому випадку відбувається правопорушення), так і бути наслідком незалежного від суб’єкта прояву (наприклад, стихійних випадків, або інших впливів, таких як прояви техногенних властивостей цивілізації).
У першому випадку наявна вина суб'єкта, яка визначає спричинену шкоду як склад злочину, що здійснюється із злими намірами (навмисно) або по необережності, і спричинені збитки повинні класифікуватися як склад злочину, відповідно до кримінального права.
У другому випадку збитки носять імовірнісний характер і повинні бути співставлені як мінімум із тим ризиком, який обговорюється цивільним, адміністративним або арбітражним правом, як предмет розгляду. Визначення того, хто саме є причиною збитків, є другим за важливістю (після спроби цього не допустити) питанням для потерпілого.
В теорії права під збитками розуміють невигідні для власника майнові наслідки, що виникли внаслідок правопорушення. Збитки виражаються у зменшенні майна, або у недоодержанні прибутку, який був би одержаний при відсутності правопорушення (втрачена вигода).
Якщо розглядати в якості суб'єкта, що спричинив збитки, будь-яку особистість, то категорія “збитки” є справедливою тільки у тому випадку, коли
можна довести, що вони спричинені, тобто діяння особистості необхідно кваліфікувати в термінах правових актів як склад злочину. Тому при класифікації загроз безпеці інформації у цьому випадку доцільно враховувати вимоги діючого кримінального права, які визначають склад злочину.
Для прикладу можна розглянути склади злочину, які визначаються кримінальними кодексами в багатьох державах.
Крадіжка — здійснення з корисливою метою протиправного безоплатного вилучення і (або) обіг чужого майна на користь винного або інших осіб, що спричинили збитки власникові майна.
Копіювання комп'ютерної інформації— це повторювання та стійке збереження інформації на машинному або іншому носієві.
Знищення — це зовнішній вплив на майно, у результаті якого воно припиняє своє існування або приходить у повну непридатність для використання по цільовому призначенню. Знищене майно не може бути відновлене шляхом ремонту або реставрації та повністю виводиться з господарського обігу.
Знищення комп'ютерної інформації — стирання її у пам'яті ЕОМ.
Пошкодження — змінювання властивостей майна, при якому суттєво погіршується його стан, втрачається значна частина його корисних властивостей і воно стає повністю або частково непридатним для цільового використання.
Модифікація комп'ютерної інформації— внесення будь-яких змін, окрім пов'язаних з адаптацією програми для ЕОМ або баз даних.
Блокування комп'ютерної інформації— штучне ускладнення доступу користувачів до інформації, не пов'язане з її знищенням.
Несанкціоноване знищення, блокування, модифікація, копіювання інформації— будь-які, не дозволені законом, власником або компетентним користувачем указаних дій з інформацією.
Обман (заперечення автентичності, нав'язування хибної інформації) — навмисне спотворення або приховування істини з метою введення в оману особи, у веденні якої знаходиться майно, і таким чином домогтися від неї добровільної передачі майна, а також повідомлення з цією метою свідомо неправдивих відомостей.
Якщо розглядати в якості суб'єкта, що спричинив збитки, будь-яке природне або техногенне явище, то під збитками можна розуміти невигідні для власника майнові наслідки, викликані цими явищами, які можуть бути компенсовані за рахунок третьої сторони (страхування ризиків настання події) або за рахунок власних засобів власника інформації.
Наприклад, страхування являє собою відносини із захисту майнових інтересів фізичних і юридичних осіб при настанні певних подій (страхових випадків) за рахунок грошових фондів, які формуються зі сплачуваних ним страхових внесків.
7.1.3.	Класифікація загроз безпеці інформації
Виходячи з попередніх міркувань, можна виділити три основні види загроз безпеці інформації: загрози безпеці інформації при забезпеченні конфіденційності, доступності та цілісності (рис. 7.2).

•	 блокування інформації
•	 знищення інформації та засобів її обробки
	V, ■ ' : . : ■, ^ ■ : :		
	Загрози цілісності
threats of a integrity	1—і	
■ . .. ; : ■ ч ■ ' '' . : ■ ■
•	модифікація (спотворення) інформації
•	заперечення дійсної інформації
•	нав’язування фальшивої інформації		
			
	Загрози конфіденційності
threats of privacy	il	
• викрадення (копіювання) інформації та засобів її обробки
•утрата (ненавмисна втрата, витік) інформації та засобів її обробки	
Рис. 7.2. Класифікація загроз безпеці інформації

Загрози безпеці інформації
information security threats J|
загрози викрадення, зміни або знищення інформації

Загрози доступності
threats of accessibility
Загрози безпеці інформації при забезпеченні конфіденційності:
■	 крадіжка (копіювання) інформації та засобів її обробки;
■	 втрата (ненавмисна втрата, витік) інформації та засобів її обробки.
Загрози безпеці інформації при забезпеченні доступності:
■	 блокування інформації;
■	 знищення інформації та засобів її обробки.
Загрози безпеці інформації при забезпеченні цілісності:
■	 модифікація (спотворення) інформації;
■	 заперечення автентичності інформації;
■	 нав'язування фальшивої інформації.
7.1.4.	Класифікація джерел загроз
Носіями загроз безпеці інформації є джерела загроз. Джерелами загроз можуть бути як суб'єкти (особистість), так і об'єктивні прояви. Причому джерела загроз можуть знаходитися як усередині організації— внутрішні джерела, так і ззовні її — зовнішні джерела. Поділ джерел на суб'єктивні та об'єктивні виправдане, виходячи з попередніх міркувань стосовно вини або ризику збитку інформації, а поділ на внутрішні та зовнішні джерела виправданий тому, що для однієї й тієї ж загрози методи відбиття для внутрішніх і зовнішніх загроз можуть бути різними.
Усі джерела загроз безпеці інформації можна розділити на три групи (рис. 7.3):
■	 обумовлені діями суб'єкта (антропогенні джерела загроз);
■	 обумовлені технічними засобами (техногенні джерела загроз);
■	 обумовлені стихійними джерелами.
Джерела загроз інформації
source of threats
• носії загроз безпеці інформації

Антропогенні джерела
anthropogenic source of threats
Зовнішні антропогенні джерела:
•	 кримінальні структури;
•	 потенційні злочинці та хакери;
•	 недобросовісні партнери;
•	 технічний персонал телематичних послуг;
•	 представники наглядових організацій та аварійних служб;
•	 представники силових структур
Внутрішні антропогенні джерела: •основний персонал (користувачі, розробники, програмісти); •представники служби захисту інформації (адміністратори); •допоміжний склад (прибиральники, охорона)
•технічний персонал (життєзабезпечення, експлуатація)
Техногенні джерела
technogenic source of threats JfP
Зовнішні техногенні джерела
•	 засоби зв’язку;
•	 мережа інженерних комунікацій (водопостачання, каналізація);
•	 транспорт
Внутрішні техногенні джерела:
•неякісні технічні засоби обробки інформації;
•	 неякісні програмні засоби обробки інформації;
•	 допоміжні засоби (охоронна сигналізація, телефони);
•інші технічні засоби, що застосовуються в організації

Стихійні джерела
natural source of threats
Зовнішні стихійні джерела:
•	 пожежі;
•	 землетруси;
•	 повені;
•	 урагани;
•	 магнітні бурі;
•	 радіоактивне випромінювання;
•	 різноманітні непередбачені обставини;
•	 непояснені явища;
•	 інші форс-мажорні обставини
Рис. 7.3. Класифікація джерел загроз безпеці інформації
Антропогенними джерелами загроз виступають суб'єкти, дії яких можуть бути кваліфіковані як навмисні або випадкові злочини. Тільки в цьому випадку можна говорити про заподіяння збитку. Ця група джерел загроз найбільш численна та представляє найбільший інтерес з точки зору організації захисту, оскільки дії суб’єкта завжди можна оцінити, спрогнозу- вати та прийняти адекватні заходи. Методи протидії у цьому випадку керовані й напряму залежать від волі організаторів захисту інформації.
Антропогенним джерелом загроз можна вважати суб'єкта, що має доступ (санкціонований або несанкціонований) до роботи зі штатними засобами об'єкта, що підлягає захисту. Суб'єкти (джерела), дії яких можуть призвести до порушення безпеки інформації, можуть бути як зовнішніми, так і внутрішніми. Зовнішні джерела можуть бути випадковими або навмисними та мати різний рівень кваліфікації.
Внутрішні суб'єкти (джерела), як правило, являють собою висококваліфікованих спеціалістів у галузі розробки та експлуатації програмного забезпечення та технічних засобів, знайомих із специфікою завдань, що вирішуються, структурою та основними функціями та принципами роботи програмно-апаратних засобів захисту інформації, які мають можливість використання штатного обладнання та технічних засобів мережі.
Необхідно враховувати також, що особливу групу внутрішніх антропогенних джерел складають особи з порушеною психікою та спеціально впроваджені та завербовані агенти, які можуть бути з числа основного, допоміжного та технічного персоналу, а також представників служби захисту інформації. Дана група розглядається у складі перелічених вище джерел загроз, але методи протидії загрозам для цієї групи джерел можуть мати свої відмінності.
Слід відзначити, що кваліфікація антропогенних джерел загроз безпеці інформації відіграє важливу роль для оцінки їхнього впливу та враховується при ранжируванні джерел загроз.
Друга група містить джерела загроз, що визначаються технократичною діяльністю людини та розвитком цивілізації. Проте наслідки, викликані такою діяльністю, вийшли з-під контролю людини та діють самі по собі. Людство дійсно стає все більше залежним від техніки, і джерела загроз, які безпосередньо залежать від властивостей техніки, менше прогнозовані і тому потребують особливої уваги. Даний клас джерел загроз безпеці інформації є особливо актуальним у сучасних умовах, оскільки очікується різке зростання числа техногенних катастроф, викликаних фізичним та моральним застаріванням існуючого обладнання, а також відсутністю коштів на його оновлення. Технічні засоби, що є джерелами потенційних загроз безпеці інформації, також можуть бути зовнішніми та внутрішніми.
Третя група джерел загроз об'єднує обставини, що складають непереборну силу, тобто такі обставини, які носять об'єктивний і абсолютний характер, що розповсюджується на всіх. До непереборної сили в законодавстві та договірній практиці відносять стихійні лиха або інші обставини, які неможливо передбачити або їм запобігти або можливо передбачити, але не можливо запобігти їм при сучасному рівні знань і можливостей людини. Такі джерела загроз абсолютно не піддаються прогнозуванню, і тому заходи захисту від них повинні застосовуватися завжди.
Стихійні джерела потенційних загроз інформаційній безпеці, як правило, є зовнішніми по відношенню до об'єкта захисту. Під ними розуміють, насамперед, природні катаклізми.
7.1.5.	Ранжирування джерел загроз
Усі джерела загроз мають різну міру небезпеки [measure of danger], яку можна оцінити, якщо провести їхнє ранжирування. При цьому, оцінка міри небезпеки здійснюється за непрямими показниками. Критеріями порівняння (показників) пропонується, наприклад, вибрати:
■	 можливість виникнення джерела (Kx)h що визначає міру доступності до можливості використати фактор (уразливість) (для антропогенних джерел), віддаленість від фактора (уразливості) (для техногенних джерел) або особливості обстановки (для випадкових джерел);
■	 готовність джерела (K2)h що визначає міру кваліфікації та привабливість здійснення діяння з боку джерела загрози (для антропогенних джерел) або наявність необхідних умов (для техногенних та стихійних джерел);
■	 фатальність (K3)h що визначає міру непереборності наслідків реалізації загрози.
Кожний показник оцінюється експертно-аналітичним методом за п'ятибальною системою. Причому, 1 відповідає мінімальній мірі впливу показника, який оцінюється на небезпеку використання джерела, а 5 — максимальній. Коефіцієнт (Kjan)i для окремого джерела можна визначити як відношення добутку наведених вище показників до максимального значення 125:
=(КіК2К3)/\25 .
Міра доступності до об’єкта, що підлягає захисту, може бути класифікована за наступною шкалою:
■	 висока ступінь доступності — антропогенне джерело загроз має повний доступ до технічних і програмних засобів обробки інформації, що підлягає захисту (характерно для внутрішніх антропогенних джерел, що наділені максимальним правом доступу, наприклад, представники служб безпеки інформації, адміністратори);
■	 перша середня ступінь доступності — антропогенне джерело загроз має можливість опосередкованого, не визначеного функціональними обов'язками (за рахунок побічних каналів витоку інформації, використання можливості доступу до привілейованих робочим місць), доступу до технічних і програмних засобів обробки інформації, що підлягає захисту (характерно);
■	 друга середня ступінь доступності — антропогенне джерело загроз має обмежену можливість доступу до програмних засобів у силу введених обмежень при використанні технічних засобів, функціональних обов'язків або за видом своєї діяльності (характерно для внутрішніх антропогенних джерел із звичайними правами доступу (наприклад, користувачі) або зовнішніх антропогенних джерел, що мають право доступу до засобів обробки та передачі інформації, що підлягає захисту (наприклад хакери, персонал постачальників теле- матичних послуг);
■	 низька ступінь доступності — антропогенне джерело загроз має дуже обмежену можливість доступу до технічних засобів і програм, які обробляють інформацію, що підлягає захисту (характерно для зовнішніх антропогенних джерел);
■	 відсутність доступності — антропогенне джерело загроз не має доступу до технічних засобів і програм, які обробляють інформацію, що підлягає захисту.
Міру віддаленості від об’єкта захисту можна характеризувати наступними параметрами:	(
■	 співпадаючі об'єкти — об'єкти захисту самі містять джерела техногенних загроз і їхній територіальний поділ неможливий;
■	 близько розташовані об'єкти — об'єкти захисту розташовані в безпосередній близькості від джерел техногенних загроз, і будь-який прояв таких загроз може вчинити суттєвий вплив на об'єкт;
■	 середньовіддалені об'єкти — об'єкти захисту розташовуються на віддалені від джерел техногенних загроз, на якому прояв впливу цих загроз може вчинити несуттєвий вплив на об'єкт захисту;
■	 віддалено розташовані об'єкти — об'єкт захисту розташовується на віддаленні від джерела техногенних загроз, що виключає його прямий вплив;
■	 вельми віддалені об'єкти — об'єкт захисту розташовується на значному віддаленні від джерела техногенних загроз, що повністю виключає будь-які впливи на об'єкт захисту, в тому числі і за вторинними проявами.
Особливості обстановки характеризуються розташуванням об'єктів захисту в різноманітних природних, кліматичних, сейсмологічних, гідрографічних та інших умовах. Особливості обстановки можна оцінювати за наступною шкалою:
■	 дуже небезпечні умови — об'єкт захисту розташований в зоні дії природних катаклізмів;
■	 небезпечні умови — об'єкт захисту розташований у зоні, в якій багаторічні спостереження показують можливість прояву природних катаклізмів;
■	 помірно небезпечні умови — об'єкт захисту розташований у зоні, в якій за проведеними спостереженнями протягом тривалого періоду відсутні прояви природних катаклізмів, але існують передумови виникнення стихійних джерел загроз на самому об'єкті;
■	 слабо небезпечні умови — об'єкт захисту розташований поза межами зони дії природних катаклізмів, і на об'єкті існують передумови виникнення стихійних джерел загроз;
■	 безпечні умови — об'єкт захисту розташований поза межами зони дії природних катаклізмів, і на об'єкті відсутні передумови виникнення стихійних джерел загроз.
Класифікація антропогенних джерел відіграє важливу роль у визначенні їхніх можливостей щодо здійснення протиправних дій. Прийнята наступна класифікація по можливості (мірі) взаємодії з мережею, що підлягає захисту:
■	 нульовий рівень — визначається відсутністю можливості будь- якого використання програм;
■	 перший рівень — обмежується можливістю запуску задач/програм із фіксованого набору, призначеного для обробки інформації, яка підлягає захисту (рівень некваліфікованого користувача);
■	 другий рівень — враховує можливість створення й запуску користувачем власних програм із новими функціями з обробки інформації (рівень кваліфікованого користувача, програміста);
■	 третій рівень — визначається можливістю керування функціонуванням мережі, тобто впливом на базове програмне забезпечення, його склад і конфігурацію (рівень системного адміністратора);
■	 четвертий рівень — визначається повним обсягом можливостей суб'єктів, що здійснюють проектування й ремонт технічних засобів, аж до включення до складу мережі власних технічних засобів із новими функціями з обробки інформації (рівень розробника та адміністратора).
Нульовий рівень є найнижчим рівнем можливостей з ведення діалогу джерела загроз із мережею, що підлягає захисту. При оцінці можливостей антропогенних джерел передбачається, що суб'єкт, який здійснює протиправні дії, або має, або може скористатися правами відповідного рівня.
Привабливість здійснення діяння з боку джерела загроз установлюється наступним чином:
■	 особливо привабливий рівень — інформаційні ресурси, які підлягають захисту, містять інформацію, яка може нанести непоправні збитки та привести до краху організації, що здійснює захист;
■	 привабливий рівень — інформаційні ресурси, що підлягають захисту, містять інформацію, яка може бути використана для одержання вигоди на користь джерела загрози або третіх осіб;
■	 помірно привабливий рівень — інформаційні ресурси, що підлягають захисту, містять інформацію, розголошення якої може нанести збитки окремим особистостям;
■	 слабо привабливий рівень — інформаційні ресурси, що підлягають захисту, містять інформацію, яка при її накопиченні та узагальненні протягом певного періоду може спричинити збитки організації, що здійснює захист;
■	 'непривабливий рівень — інформація не представляє інтересу для джерела загрози.
Необхідні умови готовності джерела визначаються, виходячи з можливості реалізації тієї чи іншої загрози в конкретних умовах розташування об'єкта. При цьому передбачається:
■	 загроза реалізована — тобто умови сприятливі або можуть бути сприятливими для реалізації загрози;
■	 загроза помірно реалізована — тобто умови сприятливі для реалізації загрози, проте довгострокові спостереження не припускають можливості її активізації у період існування й активної діяльності об'єкта захисту;
■	 загроза слабо реалізована — тобто існують об'єктивні причини на самому об'єкті або в його оточенні, що перешкоджають реалізації загрози;
■	 загроза не реалізована — тобто відсутні передумови для реалізації передбачуваної подій.
Міра непереборності наслідків загрози (фатальність) визначається за наступною шкалою:
■	 непереборні наслідки — результати прояву загрози можуть призвести до повного руйнування (знищення, втрати) об'єкта захисту і, як наслідок, до непоправних втрат і виключення можливості доступу до інформаційних ресурсів, що підлягають захисту;
■	 практично непереборні наслідки — результати прояву загрози можуть призвести до руйнування (знищення, втрати) об'єкта та до значних витрат (матеріальних, часу і т.ін.) на відновлення, які порівнянні з витратами на створення нового об'єкта, та суттєвого обмеження часу доступу до інформаційних ресурсів, що підлягають захисту;
■	 частково переборні наслідки — результати прояву загрози можуть призвести до часткового руйнування і, як наслідок, до значних витрат на відновлення, обмеження часу доступу до інформаційних ресурсів, що підлягають захисту;
■	 переборні наслідки — результати прояву загрози можуть призвести до часткового руйнування (знищення, втрати) об'єкта захисту, що не потребує великих витрат на його відновлення і, практично не впливає на обмеження часу доступу до інформаційних ресурсів, які підлягають захисту;
■	 відсутність наслідків — результати прояву загрози не можуть вплинути на діяльність об'єкта захисту.
Результати проведеного ранжирування відносно конкретного об'єкта захисту можна звести в таблицю, яка дозволяє визначити найбільш небезпечні для даного об'єкта джерела загроз безпеці інформації.
При виборі припустимого рівня джерела загроз передбачається, що джерела загроз, які мають коефіцієнт (А^Д менше 0,1...0,2, можуть у подальшому не враховуватися як малоймовірні.
Визначення актуальних (найбільш небезпечних) загроз здійснюється на основі аналізу розташування об'єктів захисту та структури побудови системи, а також інформаційних ресурсів, що підлягають захисту.
7.1.6.	Класифікація уразливостей безпеці
Загрози, як можливі небезпечності здійснення будь-якої дії, спрямованої проти об'єкта захисту, проявляються не самі по собі, а через уразливості (фактори), що призводять до порушення безпеки інформації на конкретному об'єкті інформатизації.
Уразливості, властиві об'єкту інформатизації, невіддільні від нього та обумовлюються недоліками процесу функціонування, властивостями архітектури автоматизованих систем, протоколами обміну та інтерфейсами, програмним забезпеченням і апаратною платформою, умовами експлуатації та розташування.
Джерела загроз можуть використовувати уразливості для порушення безпеки інформації, одержання незаконної вигоди (нанесення збитків власникові, користувачеві інформації). Крім того, можливі не зловмисні дії джерел загроз з активізації тих чи інших уразливостей, йдо приносять шкоду.
Кожній загрозі можуть бути зіставлені різноманітні уразливості. Усунення або суттєве послаблення уразливостей впливає на можливість реалізації загроз безпеці інформації.
Для зручності аналізу уразливості поділені на класи (позначаються заголовними літерами), групи (позначаються римськими цифрами) та підгрупи (позначаються малими літерами). Уразливості безпеці інформації можуть бути: об'єктивними, суб'єктивними, випадковими (рис. 7.4).
Об’єктивні уразливості залежать від особливостей побудови та технічних характеристик обладнання, що застосовується на об'єкті захисту. Повне усунення цих уразливостей неможливе, але вони можуть суттєво послаблятися технічними та інженерно-технічними методами відбиття загроз безпеці інформації.
Суб’єктивні уразливості залежать від дій співробітників і, в основному, вилучаються організаційними та програмно-апаратними методами.
Випадкові уразливості залежать від особливостей середовища, яке оточує об'єкт захисту, та непередбачених обставин. Ці фактори, як правило, мало передбачувані і їх усунення можливе тільки при проведенні комплексу організаційних та інженерно-технічних заходів із протидії загрозам інформаційній безпеці.
7.1.7.	Ранжирування уразливостей
Усі уразливості мають різну міру небезпеки (А^вя)/, яку можна кількісно оцінити на основі ранжирування. При цьому критеріями порівняння (показниками) можна вибрати:
■	 фатальність (А^і)/, що визначає міру впливу уразливості на непереборність наслідків реалізації загрози; для об'єктивних уразливостей — це інформативність, тобто здатність уразливості повністю (без спотворення) передати корисний інформаційний сигнал;
■	 доступність (Л:2)у, що визначає зручність (можливість) використання уразливості джерелом загроз (масогабаритні розміри, складність, вартість необхідних засобів, можливість використання неспеціалізо- ваної апаратури);
■	 кількість (/С3)у, що визначає кількість елементів об'єкта, яким характерна та чи інша уразливість.
Уразливості інформаційної безпеки
vulnerability of information security
JTT'x
- характеристики інформаційної безпеки, що обумовлюють можливість виникнення загроз

Об’єктивні уразливості
objective a vulnerability
Суб’єктивні уразливості
subjective a vulnerability

Випромінювання технічних засобів:
•	 електромагнітні:
•	 електричні;
•	 звукові
Такі, що активізуються:
•	 апаратні закладки;
•	 програмні закладки
Такі, що визначаються особливостями елементів:
•елементи, здатні до електроакустичного перетворення;
•елементи, що піддаються впливу електромагнітного поля
Такі, що визначаються особливостями об’єкта захисту:
• місцезнаходженням об’єкта; •організацією каналів обміну інформацією
Помилки (халатність):
•при підготовці та використанні програмного забезпечення;
•	 при експлуатації технічних засобів;
•	 некомпетентні дії;
•	 ненавмисні дії
Порушення:
•	 режиму захисту і оборони;
•	 режиму експлуатації технічних засобів та програмного забезпечення;
•	 використання інформації
Психогенні:
•	 психологічні;
•	 психічні;
•	 фізіологічні

Випадкові уразливості
random a vulnerability
Збої та відмови.
•відмови та несправності технічних засобів;
•старіння та розмагнічування носіїв інформації;
•	 збої програмного забезпечення;
•	 збої електроживлення
Рис. 7.4. Класифікація уразливостей інформаційної безпеки
Коефіцієнт	(Ксіап)/для окремої уразливості можна визначити як відно
шення добутку наведених вище показників до максимального значення 125:
(КІІап)/=(К1К2К3)/125.
Кожний показник оцінюється експертно-аналітичним методом за п'ятибальною системою, причому 1 відповідає мінімальній мірі впливу оцінюваного показника на небезпеку використання уразливості, а 5 — максимальній.
Для підгрупи уразливостей пг(А^а„у визначається як середнє арифметичне коефіцієнтів окремих уразливостей у підгрупі.
Для зручності аналізу г(А^а„)/ДЛЯ групи нормується відносно сукупності всіх коефіцієнтів підгруп у своєму класі, а к(/^а„)/Для класу визначається як сукупність коефіцієнтів підгруп класу, нормованих відносно всієї сукупності коефіцієнтів підгруп.
Результати аналізу із зазначенням коефіцієнтів небезпеки кожної уразливості зводиться в таблицю.
7.1.8.Класифікація актуальних загроз
При проведенні актуальних загроз експертно-аналітичним методом визначаються об'єкти захисту, що піддаються впливу тієї чи іншої загрози, характерні джерела цих загроз і уразливості, що сприяють реалізації загроз.
Потім на основі аналізу складається таблиця взаємозв'язку джерел загроз і уразливостей, із яких визначаються можливі наслідки реалізації загроз (атаки) та обчислюється коефіцієнт небезпеки цих атак як добуток коефіцієнтів небезпеки відповідних загроз та джерел загроз, визначених раніше. При цьому передбачається, що атаки, які мають коефіцієнт небезпеки менше 0,1 (припущення експертів), в подальшому можуть не розглядатися з причини малої ймовірності їх здійснення на об'єкті захисту.
Така матриця складається окремо для кожної загрози, і вже після виявлення найбільш актуальних загроз приймаються заходи з вибору методів і засобів для їх відбиття.
7.2.	Основні напрями забезпечення безпеки інформації та інформаційних ресурсів
7.2.1.	Основні визначення
Напрями забезпечення безпеки інформації — це нормативно-правові категорії, орієнтовані на забезпечення комплексного захисту інформації від внутрішніх та зовнішніх загроз на державному рівні, на рівні підприємства або організації, на рівні окремої особистості.
З урахуванням практики, що склалася на теперішній час, виділяють наступні напрями захисту інформації [80]:
■	 правовий захист — це спеціальні закони, інші нормативні акти, правила, процедури та заходи, що забезпечують захист інформації на правовій основі;
■	 організаційний захист — це регламентація виробничої діяльності та взаємовідносин виконавців на нормативно-правовій основі, яка виключає або послаблює нанесення будь-яких збитків виконавцям;
■	 інженерно-технічний захист — це використання різноманітних технічних засобів, що перешкоджають нанесенню збитків.
Крім того, заходи захисту, орієнтовані на забезпечення безпеки інформації, можуть бути охарактеризовані цілим рядом параметрів, що відображають, окрім напрямів, орієнтацію на об’єкти захисту, характер загроз, способи дій, їх розповсюдження, охоплення та масштабність.
Так, за характером загроз заходи захисту орієнтовані на захист інформації від розголошення, витоку та несанкціонованого доступу. За способом дії їх можна поділити на попередження, виявлення, припинення та відновлення збитків або інших утрат. За охопленням заходи захисту можуть розповсюджуватися на територію, будівлю, приміщення, апаратуру або окремі елементи апаратури. Масштабність заходів захисту характеризується як об'- єктовий, груповий або індивідуальний захист.
7,2.2.	Правовий захист
Поняття права визначається як сукупність загальнообов'язкових правил і норм поведінки, які встановлені або санкціоновані державою, по відношенню до певних сфер життя та діяльності державних органів, підприємств (організацій) та населення (окремої особистості).
Правовий захист інформації як ресурсу признаний на міждержавному, державному рівні та визначається міждержавними договорами, конвенціями, деклараціями та реалізується патентами, авторським правом та ліцензіями на їхній захист. На державному рівні правовий захист регулюється державними та відомчими актами (рис. 7.5).
У нашій державі такими правилами (актами, нормами) є Конституція України, закони України, цивільне, адміністративне, кримінальне право, викладене у відповідних кодексах. Що стосується відомчих нормативних актів, то вони визначаються наказами, керівництвами, положеннями та інструкціями, які видаються відомствами, організаціями та підприємствами, що діють у межах певних структур.
Сучасні умови вимагають і визначають необхідність комплексного підходу до формування законодавства із захисту інформації, його складу та змісту, співвіднесення його зі всією системою законів та правових актів України.
Вимоги інформаційної безпеки повинні органічно входити до усіх рівнів законодавства, у тому числі й у конституційне законодавство, основні загальні закони, закони з організації державної системи управління, спеціальні закони, відомчі правові акти і т.ін. Звичайно використовується наступна структура правових актів, які орієнтовані на правовий захист інформації.
■	 Конституційне законодавство — норми, що стосуються питань інформатизації та захисту інформації, входять до нього як складові елементи.
■	 Загальні закони, кодекси (про власність, про надра, про права громадян, про громадянство, про податки, про антимонопольну діяльність і т.ін.), які включають норми з питань інформатизації та інформаційної безпеки.
■	 Закони про організацію управління стосовно окремих структур господарства, економіки, системи державних органів та визначення їхнього статусу. Такі закони включають окремі норми з питань захисту інформації. Поряд із загальними питаннями інформаційного
забезпечення та захисту інформації конкретного органу ці норми повинні встановлювати його обов'язки з формування, актуалізації та безпеки інформації, що представляє загальнодержавний інтерес.
■	Спеціальні закони, які відносяться до конкретних сфер відносин, галузей господарства, процесів. До їхнього числа входять Закони України “Про інформацію”, “Про захист інформації в автоматизованих системах” і т.ін. Власне склад і зміст цього блоку законів і створює спеціальне законодавство як основу правового забезпечення інформаційної безпеки.
■	Підзаконні нормативні акти із захисту інформації.
■	Правоохоронне законодавство України, яке містить норми про відповідальність за правопорушення у сфері інформатизації.
	ПРАВОВИЙ ЗАХИСТ ІНФОРМАЦІЇ	}■	1	
- спеціальні закони, інші нормативні акти, правила, процедури та заходи, що забезпечують § захист інформації на правовій основі	
					
			Конституційне законодавство	g	1	
				, ЯКІ 1	
		- норми, що стосуються питань інформатизації та захисту інформації входять до конституційного законодавства як складові елементи		
			$***« • -чи , * ГЧ - $ іьі'ЖШ 5 - * ШШ	• ЇЇШ Ж	
			Загальні закони та кодекси	1—	
					
		- норми з питань інформатизації та захисту інформації		
				'v	
			Закони про організацію управління	1—|.	
		- за кони стосовноокремих стру кт у ргосподарства, е ко н о мі ки, си сте м и І	
		державних органів та визначення їх статусу, які включають окремі норми з § питань захисту інформації	
			■ ■ ■ , ■ . . - ■■ ;■■■ Ч		
			Спеціальні закони	ІП	
		- сукупність законів, які закладають основи правового забезпечення 1; інформаційної безпеки (Закони України “Про інформацію”, “Про захист і інформації в автоматизованих системах” і т.ін.)	

			г^ішр|^ h де шг ^ ^ firti г і і , j,
Підзаконні нормативні акти	щ ,	
		- стандарти, загальнодержавні та відомчі нормативні документи, що орієнтовані на забезпечення захисту інформації	

			Правоохоронне законодавство	Ц	
			и пи ,.н «а, ^ ^ Д ш 1, і і м ■, . ''V ; 1 Л ■ "І		
		- норми про відповідальність за правопорушення в інформаційній сфері
■ • ' ■ :■ .. .; '.;-м : :: . . ■ •. ■ . .	v ч1 • ■ >	
Рис. 7.5. Правовий захист інформації

Спеціальне законодавство в галузі безпеки інформації може бути представлене сукупністю законів. В їхньому складі особливе місце займають Закони “Про інформацію” та “Про захист інформації в автоматизованих системах”, які закладають основи правового визначення всіх найважливіших компонентів інформаційної діяльності [31, 32]:
■	 інформації та інформаційних систем;
■	 суб'єктів — учасників інформаційних процесів;
■	 правовідносин виробників та споживачів інформаційної продукції;
■	 власників (джерел) інформації — обробників та споживачів на основі відносин власності при забезпеченні гарантій інтересів громадян та держави.
Ці закони також визначають основи захисту інформації у системах обробки і при її використанні з урахуванням категорій доступу до відкритої інформації і до інформації з обмеженим доступом. Ці закони містять, крім того, загальні норми з організації та ведення інформаційних систем, включаючи банки даних державного призначення, порядок державної реєстрації, ліцензування, сертифікації, експертизи, а також загальні принципи захисту та гарантій прав учасників інформаційного процесу.
Питання правового режиму інформації з обмеженим доступом реалізуються у двох самостійних законах про державну та комерційну (проект) таємниці.
Таким чином, правовий захист інформації забезпечується нормативно- законодавчими актами, сукупність яких за рівнем представляє ієрархічну систему від Конституції України до функціональних обов'язків і контрактів конкретного виконавця, які визначають перелік відомостей, що підлягають охороні, і заходи відповідальності за їх розголошення.
Одним із нових напрямків правового захисту є страхове забезпечення. Воно призначене для захисту власної інформації та засобів її обробки як від традиційних загроз (крадіжки, стихійні лиха), так і від загроз, що виникають у ході роботи з інформацією. До них відносяться розголошення, витік та несанкціонований доступ до конфіденційної інформації.
Метою страхування є забезпечення страхового захисту фізичних та юридичних осіб від страхових ризиків у вигляді повного або часткового відшкодування збитків і втрат, які спричинені стихійними лихами, надзвичайними подіями в різних галузях діяльності, протиправними діями з боку конкурентів та зловмисників шляхом виплати грошової компенсація або надання сервісних послуг (ремонт, відновлення) при настанні страхової події.
Дії із захисту інформації від витоку технічними каналами регламентуються наступними документами [78, 63]:
■	 ТР ЕОТ-95 “Тимчасові рекомендації з технічного захисту інформації у засобах обчислювальної техніки, автоматизованих системах і мережах від витоку каналами побічних електромагнітних випромінювань і наводок”;
■	 ПЕМВН-95 “Тимчасові рекомендації з технічного захисту інформації від витоку каналами побічних електромагнітних випромінювань і наводок”.
Дії із захисту інформації від несанкціонованого доступу регламентують [32, 49, 50,51,52, 53]:
■	 Закон України “Про захист інформації в автоматизованих системах”;
■	 нормативні документи системи технічного захисту інформації
в комп'ютерних (автоматизованих системах) від несанкціонованого доступу і т.ін.
Правовими документами є й державні та міждержавні стандарти на інформаційну діяльність з урахуванням забезпечення її безпеки, зокрема [11, 12, 13,26, 27, 28]:
■	 ДСТУ 3396.0-96 “Захист інформації. Технічний захист інформації. Основні положення”;
■	 ДСТУ 3396.1-96 “Захист інформації. Технічний захист інформації. Порядок проведення робіт”;
■	 ДСТУ 3396.2-97 “Захист інформації. Технічний захист інформації. Терміни та визначення”;
■	 ТОСТ 28147-89 “Системы обработки информации. Защита криптографическая. Алгоритм криптографического преобразования”;
■	 ГОСТ 34.310-95 “Информационная технология. Криптографическая защита информации. Процедуры выработки и проверки электронной цифровой подписи на базе асимметрического криптографического алгоритма”;
■	 ГОСТ 34.311 -95 “Информационная технология. Криптографическая защита информации. Функция хеширования”.
Опираючись на державні правові акти та враховуючи відомчі інтереси на рівні конкретного підприємства (фірми, організації), розроблюються власні нормативно-правові документи, орієнтовані на забезпечення інформаційної безпеки. До таких документів відносяться [75, 80]:
■	 положення про збереження конфіденційної інформації;
■	 перелік відомостей, які складають конфіденційну інформацію;
■	 інструкція про порядок допуску співробітників до відомостей, які складають конфіденційну інформацію;
■	 положення про спеціальне діловодство та документообіг;
■	 перелік відомостей, які дозволені до опублікування у відкритому друці;
■	 положення про роботу з іноземними фірмами та їхніми представниками;
■	 зобов'язання співробітника про збереження конфіденційної інформації;
■	 пам'ятка співробітнику про збереження комерційної таємниці.
Наведені вище нормативні акти спрямовані на попередження випадків неправомірного оголошення (розголошення) секретів на правовій основі — у випадку їх порушення повинні прийматися відповідні заходи впливу.
Залежно від характеру інформації, її доступності для зацікавлених споживачів, а також економічної доцільності конкретних захисних заходів, можуть бути обрані наступні форми захисту інформації:
■	 патентування;
■	 авторське право;
■	 признання відомостей конфіденційними;
■	 товарні знаки;
■	 застосування норм зобов'язувального права.
Існує певна різниця між авторським правом та комерційною таємницею. Авторське право захищає тільки форму вираження ідеї. Комерційна таємниця відноситься безпосередньо до змісту. Авторське право захищає від копіювання незалежно від конфіденційних відносин із власником. До авторського права вдаються при широкій публікації своєї інформації, у той час як комерційну таємницю тримають у секреті. Очевидно, що порівняно з патентом та авторським правом комерційна таємниця та виробнича таємниці є найбільш зручними, надійними та гнучкими формами захисту інформації.
Окрім вищевикладених форм правового захисту та права належності інформації знаходить широке розповсюдження офіційна передача права на користування нею у вигляді ліцензії.
Ліцензія [license] (від лат. licentia — “свобода, право”) — це дозвіл, виданий державою на проведення деяких видів господарської діяльності, включаючи зовнішньоторгівельні операції (ввезення та вивезення) та надання права використовувати захищені патентами винаходи, технології, методики. Ліцензійні дозволи надаються на певний час і на певні види товарів.
Комерційна таємниця [commerce secret] — це відомості, які не є державними секретами, пов'язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансами та іншою діяльністю, розголошення, витік та несанкціонований доступ до якої може призвести до збитків їхнім власникам.
До комерційної таємниці не відносяться:
■	 відомості, що охороняються державою;
■	 відомості, які є загальновідомими на законній підставі;
■	 відомості про негативні сторони діяльності;
■	 установчі документи та відомості про господарську діяльність.
Створюючи систему інформаційної безпеки, необхідно чітко розуміти, що без правового забезпечення захисту інформації будь-які наступні претензії до несумлінного співробітника, клієнта, конкурента та посадової особи будуть просто безпідставними.
Якщо перелік відомостей конфіденційного характеру не доведений своєчасно до кожного співробітника (природно, якщо від допущений до виконання посадових обов'язків) у письмовому вигляді, то співробітник, який викрав важливу інформацію при порушенні встановленого порядку роботи з нею скоріше всього не буде покараний.
Правові норми забезпечення безпеки та захисту інформації на конкретному підприємстві (фірмі, організації) відображаються у сукупності установчих, організаційних та функціональних документів.
Вимоги забезпечення безпеки та захисту інформації відображаються у Статуті (установчому договорі) у вигляді наступних положень:
■	 підприємство має право визначати склад, обсяги та порядок захисту конфіденційних відомостей, вимагати від своїх співробітників забезпечення їх збереження та захисту від внутрішніх та зовнішніх загроз;
■	 підприємство зобов'язане забезпечувати збереження конфіденційної інформації.
Такі вимоги дають адміністрації підприємства наступні права:
■	 створювати організаційні структури із захисту конфіденційної інформації;
■	 видавати нормативні та розпорядчі документи, які визначають порядок виділення відомостей конфіденційного характеру та механізми їхнього захисту;
■	 включати вимоги із захисту інформації в угоди з усіх видів господарської діяльності;
■	 вимагати захисту інтересів підприємства з боку державних та судових інстанцій;
■	 розпоряджатися інформацією, що є власністю підприємства, з метою вигоди та недопущення економічних збитків колективу підприємства та власникові засобів виробництва;
■	 розробляти “Перелік відомостей конфіденційної інформації”.
Вимоги правового забезпечення захисту інформації передбачаються у колективному договорі. Колективний договір повинен містити наступні вимоги.
■	 Розділ “Предмет договору”. Адміністрація підприємства (у тому числі й адміністрація самостійних підрозділів) зобов'язується забезпечити розробку та здійснення заходів із визначення та захисту конфіденційної інформації. Трудовий колектив приймає на себе зобов'язання з дотримання встановлених на підприємстві вимог із захисту конфіденційної інформації. Адміністрація зобов'язана враховувати вимоги захисту конфіденційної інформації у правилах внутрішнього розпорядку.
■	 Розділ “Кадри. Забезпечення дисципліни праці”. Адміністрація зобов'язується притягати порушників вимог із захисту комерційної таємниці до адміністративної та кримінальної відповідальності відповідно до діючого законодавства.
Правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємства доцільно доповнити наступними вимогами.
■	 Розділ “Порядок прийому та звільнення робітників та службовців”. При прийомі робітника або службовця на роботу або переведенні його в установленому порядку на іншу роботу, пов'язану з конфіденційною інформацією підприємства, а також при звільненні його
з роботи адміністрація зобов'язана проінструктувати робітника або службовця з правил збереження комерційної таємниці з оформлен-
ням письмового зобов’язання про її нерозголошення. Адміністрація підприємства вправі приймати рішення про відсторонення від робіт осіб, які порушують встановлені вимоги із захисту конфіденційної інформації.
■	 Розділ “Основні обов'язки робітників та службовців”. Робітники та службовці зобов'язані дотримуватися вимог нормативних документів із захисту конфіденційної інформації на підприємстві.
■	 Розділ “Основні обов'язки адміністрації'”. Адміністрація підприємства, керівники підрозділів зобов'язані:
•	 забезпечувати збереження конфіденційної інформації, постійно здійснювати організаторську роботу та виховально-профілактичну роботу, спрямовану на захист секретів підприємства;
•	 включати в посадові інструкції та положення обов'язки із зберігання конфіденційної інформації;
•	 неухильно виконувати вимоги Статуту, колективного договору, трудових договорів, правил внутрішнього розпорядку та інших організаційних та господарських документів у частині забезпечення економічної та інформаційної безпеки.
Обов'язки конкретного співробітника, робітника або службовця стосовно захисту інформації обов'язково повинні бути обмовлені в трудовому договорі (контракті). Відповідно до КЗоТ при укладанні трудового договору працівник зобов'язується виконувати певні вимоги, які діють на даному підприємстві. Незалежно від форми укладання договору (усного, чи письмового) підпис працівника на наказі про прийом на роботу підтверджує його згоду з умовами договору.
Вимоги із захисту конфіденційної інформації можуть бути обмовлені в тексті договору, якщо договір укладається в письмовій формі. Якщо ж договір укладається в усній формі, то діють вимоги із захисту інформації, які випливають із нормативно-правових документів підприємства. При укладанні трудового договору та оформленні наказу про прийом на роботу нового співробітника робиться відмітка про поінформованість його з порядком захисту інформації підприємства. Це створює необхідний елемент залучення даної особи в механізм забезпечення інформаційної безпеки.
Не слід вважати, що після підписання такої угоди з новим співробітником таємниця буде збережена. Це тільки попередження співробітникові, що в справу вступає система заходів із захисту інформації, і правова основа до того, щоб припинити його невірні або протиправні дії. Подальше завдання — не допустити втрати комерційних секретів.
Реалізація правових норм і актів, орієнтованих на захист інформації на організаційному рівні, опирається на ті чи інші організаційно-правові норми, до числа яких відносяться дотримання конфіденційності робіт та дій, договори (угоди) та різноманітні форми зобов'язувального права.
Конфіденційність [confidentiality, privacy] (від лат. confidentia— “довір'я”) у даному випадку — це форма поводження з відомостями, які складають комерційну таємницю, на основі організаційних заходів, які виключають неправомірне оволодіння такими відомостями.
Договір — це угода сторін (двох або більше осіб) про встановлення, зміну або припинення взаємний зобов'язань.
Зобов'язання — це цивільні правовідносини, у силу яких одна сторона (боржник) зобов'язана здійснювати на користь іншої певні дії.
Правове регулювання необхідне для вдосконалення механізму попередження протиправних дій по відношенню до інформаційних ресурсів, для уточнення та закріплення завдань та правомочності окремих суб'єктів у сфері попереджувальної діяльності, охорони прав та законних інтересів громадян та організації.
Правові заходи забезпечення безпеки та захисту інформації є основою порядку діяльності та поведінки співробітників підприємства та визначають міру їхньої відповідальності за порушення встановлених норм.
7.2.3.	Організаційний захист
Загальні положення організаційного захисту
Організаційний захист — це регламентація виробничої діяльності та взаємовідносин виконавців на нормативній основі, що виключає або суттєво ускладнює неправомірне оволодіння конфіденційною інформацією та прояву внутрішніх та зовнішніх загроз (рис. 7.6).
Організаційний захист забезпечує:
■	 організацію режиму, охорони, роботу з кадрами, з документами;
■	 використання технічних засобів безпеки та інформаційно-аналітичну діяльність із виявлення внутрішніх і зовнішніх загроз діяльності підприємства (організації).
Організаційні заходи відіграють суттєву роль у створенні надійного механізму захисту інформації, оскільки можливості несанкціонованого використання конфіденційних відомостей у значній мірі обумовлюються не технічними аспектами, а зловмисними діями та недбалістю користувачів або персоналу. Впливу цих аспектів практично неможливо запобігти за допомогою технічних заходів. Для цього необхідна сукупність організаційно- правових і організаційно-технічних заходів, які вилучали б (або зводили до мінімуму) можливість виникнення небезпеки конфіденційності інформації.
До основних організаційних заходів звичайно відносять наступні:
■	 організація режиму та охорони — їх мета:
•	 виключення можливості таємного проникнення на територію та у приміщення сторонніх осіб;
•	 забезпечення зручності проходу та переміщення співробітників та відвідувачів;
•	 створення окремих виробничих зон за типом конфіденційних робіт із самостійними системами доступу;
•	 контроль та дотримання часового режиму праці та перебування на території персоналу підприємства;
•	 організація та підтримка надійного пропускного режиму та контролю співробітників і відвідувачів і т.ін.;
ОРГАНІЗАЦІЙНИЙ ЗАХИСТ ІНФОРМАЦІЇ
- регламентація виробничої діяльності та взаємовідносин виконавців на нормативно- правовій основі
■\ Рід
Організація режиму та охорони
виключення можливості таємного проникнення на територію та у приміщення
сторонніх осіб
забезпечення зручності проходу та переміщення співробітників та відвідувачів створення окремих виробничих зон за типом конфіденційних робіт із самостійними системами доступу
контроль за дотриманням часового режиму праці та перебування на території персоналу
організація та підтримка надійного пропускного режиму та контролю за співробітниками та відвідувачами
<
Організація роботи із співробітниками
підбір і розстановка персоналу, навчання правилам роботи з конфіденційною інформацією, ознайомлення з мірою відповідальності за порушення правил захисту інформації
   * ;
Організація роботи з документами та документованою 	 інформацією	___
порядок та правила розробки та використання документів і носіїв конфіденційної інформації, їх обліку, користування, повернення, зберігання та знищення
Організація використання технічних заходів
порядок та правила використання технічних засобів збирання, обробки, нагромадження та зберігання конфіденційної інформації
Організація роботи з аналізу загроз
....
порядок та правила виявлення, прогнозування зовнішніх та внутрішніх загроз конфіденційній інформації та розробка заходів із забезпечення її захисту
Організація роботи з проведення систематичного контролю ||—
контроль за роботою персоналу з конфіденційною інформацією, порядком обліку, зберігання та знищення документів та технічних носіїв
Рис. 7.6. Організаційний захист інформації
організація роботи із співробітниками, яка передбачає підбір і розстановку персоналу, включаючи ознайомлення із співробітниками, їх вивчення, навчання правилам роботи з конфіденційною інформацією, ознайомлення з мірою відповідальності за порушення правил захисту інформації;
■	 організація роботи з документами та документованою інформацією, включаючи організацію розробки та використання документів і носіїв конфіденційної інформації, їх облік, використання, повернення, зберігання та знищення;
■	 організація використання технічних засобів збирання, обробки, нагромадження та зберігання конфіденційної інформації;
■	 організація роботи з аналізу внутрішніх та зовнішніх загроз
конфіденційній інформації та розробка заходів із забезпечення її захисту;
■	 організація роботи з проведення систематичного контролю за
роботою персоналу з конфіденційною інформацією, порядком обліку, зберігання та знищення документів та технічних носіїв.
У кожному конкретному випадку організаційні заходи носять специфічну для даної організації форму та зміст, які спрямовані на забезпечення безпеки інформації в конкретних умовах.
Особливості організаційного захисту комп'ютерних інформаційних
систем та мереж
Організація захисту комп'ютерних інформаційних систем та мереж визначає порядок і схему функціонування основних їхніх підсистем, використання пристроїв та ресурсів, взаємовідносини користувачів між собою відповідно з нормативно-правовими вимогами та правилами. Захист інформації на основі організаційних заходів відіграє значну роль у забезпеченні надійності та ефективності, оскільки несанкціонований доступ та витік інформації найчастіше зумовлені зловмисними діями, недбалістю користувачів або персоналу. Ці фактори практично неможливо виключити або локалізувати за допомогою апаратних і програмних засобів, криптографії та фізичних засобів захисту, тому сукупність організаційних, організаційно- правових та організаційно-технічних заходів, які застосовуються разом із технічними методами, мають за мету виключити, зменшити або повністю усунути збитки при дії різноманітних деструктивних факторів.
Організаційні засоби захисту комп'ютерних інформаційних систем та мереж найчастіше застосовуються у наступних випадках:
■	 при проектуванні, будівництві та обладнанні приміщень, вузлів мереж та інших об'єктів інформаційної системи для виключення впливу стихійного лиха, можливості недозволеного проникнення у приміщення і т.ін.;
■	 при підборі та підготовці персоналу — в цьому випадку передбачається перевірка осіб, які приймаються на роботу, створення умов, при яких персонал був би зацікавлений у збереженні інформації, навчання правилам роботи із закритою інформацією, ознайомлення
з мірою відповідальності за порушення правил захисту і т.ін.;
■	 при зберіганні та використанні документів та інших носіїв (маркування, реєстрація, визначення правил видачі та повернення, ведення документації і т.ін.);
■	 при дотриманні надійного пропускного режиму до технічних засобів комп'ютерних мереж та систем при роботі змінами (призначення відповідальних за захист інформації у змінах, контроль за роботою персоналу, ведення автоматизованих журналів роботи, знищення встановленим порядком закритих виробничих документів);
■	 при внесенні змін у програмне забезпечення (суворе санкціонування, розгляд та затвердження проектів змін, перевірка їх на задоволення вимог захисту, документальне оформлення змін і т.ін.);
■	 при підготовці та контролі роботи користувачів.
Служба, захисту інформації
Одним із найважливіших організаційних заходів є створення спеціальних штатних служб захисту інформації у закритих інформаційних системах у вигляді адміністратора безпеки мережі та адміністратора безпеки розподілених баз та банків даних, які містять відомості конфіденційного характеру.
Цілком очевидно, що організаційні заходи повинні чітко плануватися, спрямовуватися та здійснюватися певною організаційною структурою, певним спеціально створеним для цих цілей структурним підрозділом, укомплектованим відповідними фахівцями з безпеки діяльності та захисту інформації.
Найчастіше таким структурним підрозділом є служба безпеки підприємства (фірми, організації), на яку покладаються наступні функції:
■	 організація та забезпечення охорони персоналу, матеріальних та фінансових цінностей та захисту конфіденційної інформації;
■	 забезпечення пропускного та внутрішньооб'єктового режиму на території, в будівлях та приміщеннях, контроль дотримання вимог режиму співробітниками, суміжниками, партнерами та відвідувачами;
■	 керівництво роботами з правового та організаційного регулювання відносин із захисту інформації;
■	 участь у розробці основоположних документів з метою закріплення в них вимог забезпечення безпеки та захисту інформації, а також положень про підрозділи, трудові договори, угоди, підряди, посадові інструкції та обов'язки керівництва, спеціалістів, робітників та службовців;
■	 розробка та здійснення разом з іншими підрозділами заходів із забезпечення роботи з документами, що містять конфіденційні відомості; при всіх видах робіт організація та контроль виконання вимог “Інструкції із захисту конфіденційної інформації”;
■	 вивчення усіх сторін виробничої, комерційної, фінансової та іншої діяльності для виявлення та наступної протидії будь-яким спробам нанесення збитків, ведення обліку та аналіз порушень режиму безпеки, накопичення та аналіз даних про зловмисні прагнення конкурентної та інших організацій, про діяльність підприємства та його клієнтів, партнерів, суміжників;
■	 розробка, ведення, оновлення та поповнення “Переліку відомостей, що носять конфіденційний характер” та інших нормативних актів, які регламентують порядок забезпечення та захисту інформації;
■	 забезпечення суворого виконання вимог нормативних актів із забезпечення виробничих секретів підприємства;
■	 здійснення керівництва службами та підрозділами безпеки підвідомчих підприємств, організацій, закладів та іншими структурами
в частині обмовлених у договорах умовах із захисту інформації;
■	 організація та регулярне проведення обліку співробітників підприємства та служби безпеки з усіх напрямів захисту інформації та забезпечення безпеки виробничої діяльності;
■	 ведення обліку та суворого контролю виділених для конфіденційної роботи приміщень, технічних засобів у них, що мають потенційні канали витоку інформації та канали проникнення до джерел інформації, які знаходяться під охороною;
■	 забезпечення проведення всіх необхідних заходів із припинення спроб нанесення моральних та матеріальних збитків з боку внутрішніх та зовнішніх загроз;
■	 підтримка контактів із правоохоронними органами та службами безпеки сусідніх підприємств для вивчення криміногенної обстановки в районі (зоні) та надання взаємної допомоги в кризових ситуаціях.
Служба безпеки є самостійною організаційною одиницею підприємства, що підпорядковується безпосередньо керівникові підприємства. Очолює службу безпеки начальник служби безпеки у посаді заступника керівника підприємства з безпеки.
Організаційно служба безпеки може складатися з наступних структурних одиниць:
■	 підрозділу режиму та охорони;
■	 спеціального підрозділу з обробки документів конфіденційного характеру;
■	 інженерно-технічних підрозділів;
■	 інформаційно-аналітичних підрозділів.
У такому складі служба безпеки здатна забезпечити захист конфіденційної інформації від будь-яких загроз.
На служби безпеки покладаються наступні завдання:
■	 визначення кола осіб, які відповідно до положення, яке вони займають на підприємстві, прямо чи непрямо мають доступ до відомостей конфіденційного характеру;
■	 визначення ділянок зосередження конфіденційних відомостей;
■	 визначення кола сторонніх підприємств, зв'язаних із даним підприємством кооперативними зв'язками, на яких у силу виробничих відносин можливий вихід з-під контролю відомостей конфіденційного характеру;
■	 виявлення кола осіб, не допущених до конфіденційної інформації, але які проявляють підвищений інтерес до таких відомостей;
■	 виявлення кола підприємств, у тому числі іноземних, що зацікавлені у доступі до відомостей, які охороняються, з метою нанесення економічних збитків даному підприємству, усунення економічного конкурента або його компрометації;
■	 розробка системи захисту документів, що містять відомості економічного характеру;
■	 визначення на підприємстві ділянок, уразливих в аварійному відношенні, вихід із ладу яких може нанести матеріальні збитки підприємству та зірвати поставки готової продукції або комплектуючих підприємствам, зв'язаних із ним кооперацією;
■	 визначення на підприємстві технологічного обладнання, вихід (або виведення) якого з ладу може призвести до великих економічних утрат;
■	 визначення уразливих місць у технології виробничого циклу, несанкціонована зміна в якій може призвести до втрати якості продукції та нанести матеріальні або моральні збитки підприємству (втрата конкурентноздатності);
* визначення на підприємстві місць, несанкціоноване відвідування яких може призвести до вилучення (викрадення) готової продукції або напівфабрикатів, заготівок і т.ін. та організація їхнього фізичного захисту;
■	 визначення та обґрунтування заходів правового, організаційного та інженерно-фізичного захисту підприємства, персоналу, продукції та інформації;
■	 розробка необхідних заходів, спрямованих на вдосконалення системи економічної, соціальної та інформаційної безпеки;
■	 упровадження в діяльність підприємства новітніх досягнень науки та техніки, передового досвіду у галузі забезпечення економічної та інформаційної безпеки;
■	 організація навчання співробітників служби безпеки відповідно до їх функціональних обов'язків;
■	 вивчення, аналіз та оцінка стану забезпечення економічної та інформаційної безпеки підприємства та розробка пропозицій та рекомендацій для його удосконалення;
■	 розробка техніко-економічних обґрунтувань, спрямованих на придбання технічних засобів, одержання консультації у спеціалістів, розробку необхідної документації з метою удосконалення системи заходів із забезпечення економічної та інформаційної безпеки.
Організаційні заходи є вирішальною ланкою формування та реалізації комплексного захисту інформації та створення системи безпеки підприємства.
7.2.4. Інженерно-технічний захист
Загальні положення інженерно-технічного захисту
Інженерно-технічний захист — це сукупність спеціальних органів, технічних засобів та заходів для їхнього використання в інтересах захисту конфіденційної інформації (рис. 7.7).»
 ( ІНЖЕНЕРНО-ТЕХНІЧНИЙ ЗАХИСТ ІНФОРМАЦІЇ І,-
- сукупність спеціальних органів, технічних засобів для їх використання в інтересах захисту | конфіденційної інформації
і , - -	їМШїВ&Ш

Програмні засоби захисту
	г!—;—    •/'  
- система спеціальних програм, які входять до складу програмного забезпечення:
•	 програми для захисту інформації від несанкціонованого доступу
•	 програми для захисту інформації від копіювання
•	 програмні засоби для захисту інформації від вірусів
•	 засоби програмного захисту каналів зв’язку
*	V	.	'	•>	>.	••	^	ГС		V,	и	V.	./	<	,..Ґ;	/'	^	?	Т'
	і— Криптографічні засоби захисту	!*—і	
	- апаратні, програмні та програмно-апаратні засоби, що реалізують захист інформації за допомогою криптографічних перетворень	
шШІ ШІ?

Рис. 7.7. Інженерно-технічний захист інформації
Основне завдання інженерно-технічного захисту— це попередження розголошення, витоку, несанкціонованого доступу та інших форм незаконного втручання в інформаційні ресурси.
Різноманітність цілей, завдань, об'єктів захисту та заходів, що проводяться, передбачають розгляд деякої системи класифікації засобів інженерно-технічного захисту за видом, орієнтацією та іншими характеристиками.
Наприклад, засоби інженерно-технічного захисту можна класифікувати за об'єктами впливу, характером заходів, способами реалізації, масштабом охоплення, класом засобів зловмисників, яким здійснюється протидія з боку служби безпеки.
За функціональним призначенням засоби інженерно-технічного захисту поділяються на наступні групи: фізичні засоби захисту, апаратні засоби захисту, програмні засоби захисту, криптографічні засоби захисту.
Фізичні засоби включають різноманітні пристрої та споруди, які перешкоджають фізичному проникненню (або доступу) зловмисників на об'єкти захисту та матеріальних носіїв конфіденційної інформації та здійснюють захист персоналу, матеріальних носіїв, фінансів та інформації від протиправних дій.
До апаратних засобів відносяться прилади, пристрої, та інші технічні рішення, які використовуються в інтересах захисту інформації. Основне завдання апаратних засобів — забезпечення стійкого захисту від розголошення, витоку і несанкціонованого доступу через технічні засоби забезпечення діяльності організації (підприємства).
Програмні засоби охоплюють спеціальні програми, програмні комплекси та системи захисту інформації в інформаційних системах різноманітного призначення та засобах обробки (збирання, нагромадження, зберігання, обробки та передачі) даних.
Криптографічні засоби— це спеціальні математичні та алгоритмічні засоби захисту інформації, що передається системами та мережами зв'язку, зберігається та обробляється на ЕОМ із використанням різноманітних методів шифрування.
Апаратні методи та засоби захисту знайшли достатньо широке розповсюдження. Проте із-за того, що вони не мають достатньої гнучкості, часто втрачають свої захисні властивості при розкритті принципу їхньої дії і в подальшому не можуть бути використані.
Програмні методи та засоби більш надійні, період їхнього гарантованого використання значно більший, ніж апаратних методів та засобів.
Криптографічні методи та засоби займають важливе місце і є надійним засобом забезпечення захисту інформації на тривалі періоди.
Очевидно, що такий поділ засобів захисту інформації достатньо умовний, оскільки на практиці дуже часто вони взаємодіють і реалізуються у вигляді програмно-апаратних засобів із широким використанням алгоритмів закриття інформації.
Фізичні засоби захисту
Фізичні засоби захисту — це різноманітні пристрої, конструкції, апарати, вироби, призначені для створення перепон на шляху руху зловмисників.
До фізичних засобів відносяться механічні, електромеханічні, електронні, електронно-оптичні, радіо- і радіотехнічні та інші пристрої для заборони несанкціонованого доступу (входу, виходу), пронесення (винесення) засобів і матеріалів та інших можливих видів злочинних дій.
Ці засоби застосовуються для вирішення наступних завдань:
■	 охорона території підприємства на спостереження за нею;
■	 охорона будівель, внутрішніх приміщень та контроль за ними;
■	 охорона обладнання, продукції, фінансів та інформації;
■	 здійснення контрольованого доступу до будівель та приміщень.
Усі фізичні засоби захисту об'єктів можна розділити на три категорії: засоби попередження, засоби виявлення та системи ліквідації загроз. Охоронна сигналізація та охоронне телебачення, наприклад, відносяться до засобів виявлення загроз; загорожі навколо об'єктів — це засоби попередження несанкціонованого проникнення на територію, а підсилені двері, стіни, стелі, грати на вікнах та інші заходи служать захистом також і від проникнення, і від інших злочинних дій (підслуховування, обстрілу, кидання гранат і т.ін.). Засоби пожежегасіння відносяться до систем ліквідації загроз.
У загальному випадку за фізичною природою та функціональним призначенням усі засоби цієї категорії можна поділити на наступні групи:
■	 охоронні та охоронно-пожежні системи;
■	 охоронне телебачення;
■	 охоронне освітлення;
■	 засоби фізичного захисту.
Охороні системи та засоби охоронної сигналізації призначені для виявлення різноманітних видів загроз: спроб проникнення на об’єкт захисту, в зони та приміщення, які охороняються, спроб пронесення (винесення) зброї, засобів промислового шпигунства, викрадення матеріальних та фінансових цінностей та інших дій; оповіщення співробітників охорони або персоналу об'єкта про появу загроз та необхідність підсилення контролю доступу на об'єкт, територію, в будівлі та приміщення.
Найважливішими елементами охоронних систем є датчики, які виявляють появу загрози. Характеристики та принципи роботи датчиків визначають основні параметри та практичні можливості охоронних систем.
Уже розроблені та широко використовується значна кількість різноманітних датчиків як за принципами виявлення різноманітних фізичних полів, так і за тактичним призначенням.
Ефективність роботи системи охорони та охоронної сигналізації, в основному, визначається параметрами та принципом роботи датчиків. На сьогодні відомі датчики наступних типів: механічні вимикачі, дріт із вимикачем, килимки тиску, металева фольга, дротова сітка, мікрохвильові датчики, ультрахвильові датчики, інфрачервоні датчики, фотоелектричні датчики, акустичні датчики, вібраційні датчики, індуктивні датчики, ємнісні датчики і т.ін.
Кожний тип датчика реалізує певний вид захисту: точковий захист, захист по лінії, захист по площі або захист по об'єму. Наприклад, механічні датчики орієнтовані на захист лінії, килимки — на точкове виявлення, а інфрачервоні знаходять широке застосування на площі і в об’ємі.
Датчики через ті чи інші канали зв'язку з'єднані з контрольно- приймальним пристроєм пункту (або поста) охорони і засобів тривожного оповіщення.
Каналами зв'язку в системах охоронної сигналізації можуть бути спеціально прокладені дротові або кабельні лінії, телефонні лінії об'єкта, лінії зв'язку трансляції, системи оповіщення або радіоканали. Вибір каналів визначається можливостями об'єкта.
Важливим об'єктом охоронної системи є засоби тривожного оповіщення: дзвінки, лампочки, сирени, які подають постійні або перервні сигнали про появу загрози.
За тактичним призначенням охоронні системи поділяються на системи охорони:
■	 периметрів об'єктів;
■	 приміщень та проходів до службових та складських будівель;
■	 сейфів, обладнання, основних та допоміжних технічних засобів;
■	 автотранспорту;
■	 персоналу, у тому числі й особового складу охорони, і т.ін.
До засобів фізичного захисту відносяться:
■	 природні та штучні перепони (бар'єри);
■	 особливі конструкції периметрів, проходів, віконних та дверних плетінь, приміщень, сейфів, сховищ і т.ін.;
■	 зони безпеки.
Природні та штучні бар'єри призначені для протидії незаконному проникненню на територію об'єкта. Проте основне захисне навантаження лягає все ж таки на штучні бар'єри, такі як паркани та інші види огорож. Практика показує, що огорожі складної конфігурації здатні затримати зловмисника на достатньо тривалий час. На сьогодні нараховується значний арсенал таких засобів: від простих сітчастих до складних комбінованих огорож, які здійснюють певний відлякуючий вплив на порушника.
Особливі конструкції периметрів, проходів, віконних сплетінь, приміщень, сейфів, сховищ є обов'язковими з точки зору безпеки для будь-яких організацій та підприємств. Ці конструкції повинні протистояти будь-яким способам фізичного впливу з боку кримінальних елементів:
■	 механічним деформаціям, руйнуванню свердлінням, термічному та механічному різанню, і т.ін.;
■	 несанкціонованому доступу шляхом підробки ключів, відгадування коду і т.ін.
Одним із головних технічних засобів захисту проходів, приміщень, сейфів та сховищ є замки. Вони бувають простими (з ключами), кодовими (у тому числі з часовою затримкою на відкривання) і з програмним пристроями, що відкривають двері та сейфи в певний час.
Важливим засобом фізичного захисту є планування об'єкта, його будівель та приміщень за зонами безпеки, які враховують міру важливості різних частин об'єкта з точки зору нанесення збитків від різного виду загроз. Оптимальне розташування зон безпеки та розташування в них ефективних технічних засобів виявлення, відбиття та ліквідації наслідків протиправних дій складає основу концепції інженерно-технічного захисту об'єкта.
Зони безпеки повинні розташовуватися на об'єкті послідовно, від огорожі навкруг території об'єкта до сховищ цінностей, створюючи ланцюг перешкод (рубежів), які доведеться долати зловмисникові. Від складності та надійності перепони на його шляху залежить відрізок часу, необхідного на подолання кожної зони, та ймовірність того, що розташовані в кожній зоні засоби виявлення (охороні пости, охоронна сигналізація та охоронне телебачення) виявлять наявність порушника та подадуть сигнал тривоги.
Основу планування та обладнання зон безпеки об'єкта складає принцип рівноміцності меж зон безпеки. Сумарна міцність зон безпеки буде оцінюватися найменшою з них.
Охоронне телебачення є одним із розповсюджених засобів охорони. Особливістю охоронного телебачення є можливість не тільки відзначити порушення режиму охорони об'єкта, але й контролювати обстановку навкруги нього в динаміці її розвитку, визначати небезпеку дій, вести приховане спостереження та здійснювати відеозапис для наступного аналізу правопорушення як із метою вивчення, так і з метою притягнення до відповідальності порушника.
Джерелами зображення (датчиками) в системах охоронного телебачення є відеокамери. Через об’єктив зображення зловмисника попадає на світлочутливий елемент камери, в якому воно перетворюється в електричний сигнал, який подається спеціальним коаксіальним кабелем на монітор, а при необхідності — на відеомагнітофон.
Відеокамера є центральним елементом системи охоронного телебачення, оскільки від її характеристик залежить ефективність та результативність всієї системи контролю та спостереження. На сьогоднішній день розроблені та випускаються найрізноманітніші моделі, які відрізняються як за конструкцією та габаритами, так і за можливостями.
Другим за значення елементом системи охоронного телебачення є монітор. Він повинен підходити за параметрами до відеокамери. Часто використовують один монітор із декількома камерами, які приєднуються до нього почергово засобами автоматичного перемикання за певним регламентом.
У деяких системах телевізійного спостереження передбачається автоматичне приєднання камери, в зоні огляду якої виникло порушення. Використовується й більш складне обладнання, яке включає засоби автоматизації, пристрої одночасного виведення декількох зображень, детектори руху для подавання сигналу тривоги при виявленні будь-яких змін у зображенні.
Обов'язковою складовою частиною системи захисту будь-якого об'єкта є охоронне освітлення. Розрізняють два види охоронного освітлення: чергове та тривожне.
Чергове освітлення призначається для постійного використання у неробочий час, у вечірній та нічний час як на території об'єкта, так і всередині будівлі.
Тривожне освітлення вмикається при надходженні сигналу тривоги від засобів охоронної сигналізації. Окрім того, за сигналом тривоги на додаток до освітлення можуть включатися і звукові прилади (дзвінки, сирени і т.ін.).
Сигналізація та чергове освітлення повинні мати резервне електроживлення на випадок аварії або вимкненні електромережі.
Останніми роками велика увага надається створенню систем фізичного захисту, сполучених із системами сигналізації. Так, відома електронна система сигналізації для використання з дротовим загородженням. Система складається з електронних датчиків та мікропроцесора, який керує блоком обробки даних. Загородження довжиною до 100 м може встановлюватися на відкритій місцевості або розташовуватися на стінах, горищах та на наявних огорожах.
Стійкі до впливу навколишнього середовища датчики монтуються на стійках, кронштейнах. Дротове загородження складається з 32 горизонтально натягнутих сталевих ниток, у середній частині кожної з яких кріпиться електромеханічний датчик, який перетворює зміну натягу ниток в електричний сигнал.
Перевищення граничної величини напруги, яке програмується за амплітудою для кожного датчика окремо, викликає сигнал тривоги. Зв'язок системи з центральним пунктом управління та контролю здійснюється за допомогою мультиплексора. Мікропроцесор автоматично через певні інтервали часу перевіряє роботу компонентів апаратури та програмних засобів і, у випадку встановлення відхилень, подає відповідний сигнал.
Подібні і ряд інших аналогічних систем фізичного захисту можуть використовуватися для захисту об'єктів по периметру з метою виявлення вторгнення на територію об'єкта.
Використовуються системи з двох волоконно-оптичних кабелів, по яким передаються кодовані сигнали інфрачервоного діапазону. Якщо в сітці нема пошкоджень, то сигнали поступають на приймальний пристрій без спотворень. Спроби пошкодження сітки призводять до обривів або деформації кабелів, що викликає сигнал тривоги. Оптичні системи відрізняються низьким рівнем помилкових тривог, викликаних впливом на неї дрібних тварин, птахів, зміною погодних умов та високою ймовірністю виявлення спроб вторгнення.
Наступним видом фізичного захисту є захист елементів будівель та приміщень. Прийнятний фізичний захист віконних прорізів приміщень забезпечують традиційні металеві решітки, а також спеціальне оскляніння на основі пластичних мас, армованих сталевим дротом. Двері та вікна приміщення, що охороняється, обладнують датчиками, що спрацьовують при руйнуванні скла, дверей, але не реагують на їхні коливання, викликані іншими причинами. Спрацьовування датчиків викликає сигнал тривоги.
Серед засобів фізичного захисту особливо слід відзначити засоби захисту ПЕОМ від викрадення та проникнення до їхніх внутрішніх компонентів. Для цього використовуються металеві конструкції з клейкою підставкою, яка забезпечує зчеплення з поверхнею столу з силою 250-2700 кг/см. Це виключає вилучення або переміщення ПЕОМ без порушення цілісності поверхні столу. Переміщення ПЕОМ можливе тільки з використанням спеціальних ключів та інструментів.
Замикаючі пристрої та спеціальні шафи займають особливе місце в системах обмеження доступу, оскільки вони несуть у собі ознаки як системи фізичного захисту, так і пристроїв контролю доступу. Вони надзвичайно різноманітні та призначені для захисту документів, матеріалів, магнітних носіїв, фотоносіїв і навіть технічних засобів: ПЕОМ, принтерів, ксероксів і т.ін.
Випускаються спеціальні металеві шафи для зберігання ПЕОМ та іншої техніки. Такі шафи забезпечуються надійною подвійною системою замикання: замком ключового типу та комбінованим на 3-5 комбінацій. Можуть застосовуватися також замки з програмованим часом відкривання за допомогою механічного або електронного годинника.
Системи контролю доступу
Регулювання доступу в приміщення здійснюється насамперед через упізнавання (автентифікацію) службою охорони або технічними засобами. Контрольований доступ передбачає обмеження кола осіб, які допускаються в певні захищені зони, будівлі, приміщення, і контроль за переміщенням цих осіб у середині них.
Основою для допуску служить певний метод для впізнавання і порівняння з еталонними параметрами системи. Існує вельми широкий спектр методів упізнавання уповноважених осіб на право їхнього доступу в приміщення, будівлі, зони.
На основі впізнавання приймається рішення про допуск осіб, які мають на це право, або заборону — для тих, хто не має цього права. Найбільше розповсюдження одержали атрибутні та персональні методи впізнавання.
До атрибутних засобів відносяться засоби підтвердження повноважень, такі, зокрема, як документи (паспорт, посвідчення і т.ін.), картки (фотокартки, картки з магнітними, електричними, механічними ідентифікаторами і т.ін.) та інші засоби (ключі, сигнальні елементи і т.ін.). Слід відзначити, що ці засоби в значній мірі піддаються різного виду підробкам та шахрайству.
Персональні методи — це методи визначення особи за його незалежними показниками: відбитками пальців, геометрією рук, особливостями очей і т.ін. Персональні характеристики бувають статичні та динамічні. До останніх відноситься пульс, тиск, кардіограми, мова, почерк і т.ін.
Персональні способи є найбільш привабливими. По-перше, вони повно описують кожну окрему людину. По-друге, неможливо або вкрай важко підробити індивідуальні характеристики.
Статичні способи включають аналіз фізичних характеристик, таких як відбитки пальців, особливості геометрії рук і т.ін. Вони достатньо достовірні та мають малу ймовірність помилок. Динамічні ж способи використовують характеристики, що змінюються у часі.
Характеристики, які залежать від звичок та навичок, є не тільки найбільш простими для підробки, але й найбільш дешевими з точки зору практичної реалізації.
Способи впізнавання, засновані на будь-чому, що запам'ятовується (код, пароль і т.ін.), можуть застосовуватися у випадках найбільш низьких вимог до безпеки, оскільки часто ця інформація записується користувачами на різноманітних папірцях, в записних книжках та інших носіях, що при їх доступності іншим може звести нанівець усі зусилля з безпеки. Крім того, існує реальна можливість підглянути, підслухати або одержати цю інформацію іншим шляхом (насильство, викрадення і т.ін.).
Спосіб упізнавання людиною (вахтер, вартовий) не завжди надійний з урахуванням так званого “людського фактору”, який полягає в тому, що людина піддається впливові багатьох зовнішніх умов (утома, погане самопочуття, емоційний стрес, підкуп і т.ін.). На противагу цьому, знаходять широке застосування технічні засоби упізнавання, наприклад, ідентифікаційні картки, впізнавання за голосом, почерком, відбитками пальців і т.ін.
Найпростіший та найбільш розповсюджений метод ідентифікації використовує різноманітні картки, на яких розташовується кодована або відкрита інформація про власника, його повноваження і т.ін.
Звичайно це пластикові картки типу перепусток або жетонів. Картки вводяться в зчитуючий пристрій кожний раз, коли необхідно увійти або вийти з приміщення, що охороняється, або одержати доступ до чого-небудь (сейфа, камери, терміналу і т.ін.).
Існує багато різновидів пристроїв упізнавання та ідентифікації особистості, які використовують подібні картки. Одні з них звіряють фотографії та інші ідентифікаційні елементи, інші — магнітні поля і т.ін.
Системи впізнавання за відбитками пальців
В основу ідентифікації лежить порівняння відносного положення закінчень та розгалужень ліній відбитка. Пошукова система шукає на поточному зображенні контрольні елементи, визначені при дослідженні еталонного зразка. Для ідентифікації однієї людини вважається достатнім визначити координати 12 точок. Такі системи достатньо складні. Вони рекомендуються до використання на об'єктах, які потребують надійного захисту.
Системи впізнавання за голосом
Існує декілька способів виділення характерних ознак мови людини: аналіз короткочасних сегментів, контрольний аналіз, виділення статистичних характеристик. Слід відзначити, що теоретичні питання ідентифікації за голосом розроблені достатньо повно, але промислове виробництво таких систем поки відстає.
Системи впізнавання за почерком
Системи впізнавання за почерком вважаються найбільш зручними для користувача. Основним принципом ідентифікації за почерком є постійність підпису кожної особистості, хоча абсолютного збігу не буває.
Системи впізнавання за геометрією рук
Для ідентифікації застосовують аналіз комбінацій ліній згинів пальців та долоні, ліній складок, довжина та товщина пальців. Технічно це реалізується шляхом накладення руки на матрицю фотокомірок. Рука освітлюється потужною лампою, здійснюється реєстрація сигналів з комірок, які несуть інформацію про геометрію.
Усі пристрої ідентифікації людини можуть працювати як окремо, так і н комплексі. Комплекс може бути вузькоспеціальним або багатоцільовим, при якому система виконує функції охорони, контролю, реєстрації та сигналізації. Такі системи є вже комплексними.
Комплексні системи забезпечують:
■	 допуск на територію підприємства за карткою (перепусткою), яка містить індивідуальний машинний код;
■	 блокування проходу при спробах несанкціонованого проходу (прохід без перепустки, прохід до спеціальних підрозділів співробітників, які не мають перепустки);
■	 можливість блокування проходу для порушників графіка роботи (запізнення на роботу, передчасне залишення робочого місця і т.ін.);
■	відкриття зони проходу для вільного виходу за командою вахтера;
■	перевірка кодів перепусток та затримання їх пред'явників на КПП за вказівкою оператора системи;
■	 реєстрацію часу перетинання прохідної та збереження його в базі даних ПЕОМ;
■	 обробку одержаних даних та формування різноманітних документів (табель робочого часу, рапорт за добу, відомість порушників трудової дисципліни і т.ін.), що дозволяє мати оперативну інформацію про порушників трудової дисципліни, відпрацьований кожним час і т.ін.;
■	оперативне коригування бази даних із доступом за паролем;
■	роздрукування табелів робочого часу за довільною групою співробітників (підприємство в цілому, структурний підрозділ, окремо вибрані співробітники);
■	роздрукування списків порушників графіка робочого часу з конкретними даними про порушення;
*	поточний та ретроспективний аналіз відвідування співробітниками
підрозділів, пересування співробітників через КПП, видача списку присутніх або відсутніх у підрозділах або на підприємстві для довільно вибраного моменту часу (при умові збереження баз даних за минулі періоди);
■	одержання оперативної інформації абонентами локальної мережі на випадок мережної реалізації системи.
Фізичні засоби є першою перешкодою (бар'єром) для зловмисника при реалізації ним заходових методів доступу.
Апаратні засоби захисту
До апаратних засобів захисту інформації відносяться найрізноманітніші за принципом дії, побудовою та можливостями технічні конструкції, які забезпечують припинення розголошення, захист від витоку та протидію несанкціонованому доступові до джерел конфіденційної інформації.
Апаратні засоби захисту інформації застосовуються для виконання наступних завдань:
■	 проведення спеціальних досліджень технічних засобів забезпечення виробничої діяльності на наявність можливих каналів витоку інформації;
■	 виявлення каналів витоку інформації на різних об'єктах та в приміщеннях;
■	 локалізація каналів витоку інформації;
■	 пошук та виявлення засобів промислового шпигунства;
■	 протидія несанкціонованому доступові до джерел конфіденційної інформації та іншим діям.
За функціональним призначенням апаратні засоби можуть поділятися на засоби виявлення, засоби пошуку та детальних вимірювань, засоби активної та пасивної протидії. При цьому за своїми характеристиками засоби можуть бути загального застосування, розраховані на використання непрофесіоналами з метою одержання попередніх (загальних) оцінок, і професійні комплекси, які дозволяють здійснювати ретельний пошук, виявлення та прецизійне вимірювання всіх характеристик засобів промислового шпигунства.
До першої групи можна віднести індикатори електромагнітних випромінювань, які можуть приймати широкий спектр сигналів із достатньо низькою чутливістю.
До другої групи можна віднести комплекси для виявлення та пеленгування радіозакладок, призначені для автоматичного виявлення та виявлення місцезнаходження радіопередавачів, радіомікрофонів, телефонних закладок та мережних радіопередавачів.
Пошукову апаратуру можна розділити на апаратуру пошуку засобів знімання інформації та дослідження каналів її витоку. Апаратура першого типу спрямована на пошук та локалізацію вже впроваджених зловмисниками засобів несанкціонованого доступу. Апаратура другого типу призначена для виявлення каналів витоку інформації.
Як і в будь-якій галузі техніки, універсальність будь-якої апаратури призводить до зниження її параметрів із кожної окремої характеристики.
З іншої сторони, існує велика кількість різних за природою каналів витоку інформації, а також фізичних принципів, на основі яких працюють системи несанкціонованого доступу. Ці фактори зумовлюють різноманіття пошукової апаратури, а її складність визначає високу вартість кожного приладу. У зв'язку з цим достатній комплекс пошукового обладнання можуть дозволити собі мати структури, які постійно проводять відповідні обстеження. Це або великі служби безпеки, або спеціалізовані фірми, які надають послуги стороннім організаціям.
До особливої групи можна віднести апаратні засоби захисту ЕОМ та комунікаційних систем на їхній основі.
Апаратні засоби захисту застосовуються як в окремих ПЕОМ, так і на різних рівнях та ділянках мережі: в центральних процесорах ЕОМ, в їхніх 
оперативних запам'ятовуючих пристроях (ОЗП), контролерах вводу/виводу, зовнішніх запам'ятовуючих пристроях, терміналах і т.ін.
Для захисту центральних процесорів (ЦП) застосовується кодове резервування — створення додаткових бітів у форматах машинних команд (розрядів секретності) і резервних регістрів (у пристроях ЦП). Одночасно передбачаються два можливих режими роботи процесора, які відділяють допоміжні операції від операцій безпосереднього вирішення задач користувача. Для цього служить спеціальна програма переривань, яка реалізується апаратними засобами.
Одним із заходів апаратного захисту ЕОМ та інформаційних мереж є обмеження доступу до оперативної пам'яті за допомогою встановлення меж або полів. Для цього створюються регістри контролю та регістри захисту даних. Застосовуються також додаткові біти парності — різновид методів кодового резервування.
Для позначення ступеню конфіденційності програм і даних, категорій користувачів використовуються біти, які називаються бітами конфіденційності (це два-три додаткових розряди, за допомогою яких кодуються категорії секретності користувачів, програм, даних).
Програми та дані, які завантажуються в ОЗП, потребують захисту, який гарантує їх від несанкціонованого доступу. Часто використовуються біти парності, ключі, постійна спеціальна пам'ять. При зчитуванні з ОЗП необхідно, щоб програми не могли бути знищені несанкціонованими діями користувачів або внаслідок виходу з ладу апаратури. Відмови повинні своєчасно виявлятися та усуватися, щоб запобігти виконанню спотвореної команди ЦП та втрати інформації.
Для попередження зчитування даних в ОЗП, які залишилися після обробки, застосовується спеціальна програма стирання. У цьому випадку формується команда на стирання ОЗП та вказується адреса блоку пам'яті, який повинен бути звільнений від інформації. Ця схема записує нулі або будь-яку іншу послідовність символів у всі комірки даного блоку пам'яті, забезпечуючи надійне стирання раніше завантажених даних.
Апаратні засоби захисту застосовуються й у терміналах користувачів. Для попередження витоку інформації при приєднанні незареєстрованого терміналу необхідно перед видачею запитуваних даних здійснити ідентифікацію (автоматичне визначення коду або номера) терміналу, з якого поступив запит. У багатокористувальницькому режимі цього терміналу його ідентифікації недостатньо. Необхідно здійснити автентифікацію користувача, тобто встановити його дійсність та повноваження. Це необхідно і тому, що різні користувачі, зареєстровані в системі, можуть мати доступ тільки до окремих файлів, і суворо обмежені повноваження їхнього використання.
Для ідентифікації терміналу найчастіше застосовується генератор коду, включений до апаратури терміналу, а для автентифікації користувача — такі апаратні засоби як ключі, персональні кодові картки, персональний ідентифікатор, пристрої розпізнавання голосу користувача або форми його пальців. Проте найбільш розповсюдженими засобами автентифікації є паролі, перевірені не апаратними, а програмними засобами впізнавання.
Апаратні засоби захисту інформації— це різноманітні технічні пристрої, системи та споруди, призначені для захисту інформації від розголошення, витоку і несанкціонованого доступу.
Програмні засоби захисту
Програмний захист інформації— це система спеціальних програм, які входять до складу програмного забезпечення та реалізують функції захисту інформації.
Виділяють наступні напрями використання програм для забезпечення безпеки конфіденційної інформації:
■	 захист інформації від несанкціонованого доступу;
■	 захист інформації від копіювання;
■	 захист програм від вірусів;
■	 захист інформації від вірусів;
■	 програмний захист каналів зв'язку.
За кожним із вказаних напрямів існує достатня кількість якісних, розроблених професіональними організаціями програмних продуктів, представлених на інформаційному ринку.
Програмні засоби захисту мають наступні різновиди спеціальних програм:
■	 ідентифікації технічних засобів, файлів та автентифікації користувачів;
■	 реєстрації та контролю роботи технічних засобів та користувачів;
■	 обслуговування режимів обробки інформації з обмеженим доступом;
■	 захисту операційних систем ЕОМ та прикладних програм користувачів;
■	 знищення інформації у запам'ятовуючих пристроях після використання;
■	 сигналізації порушень використання ресурсів;
■	 допоміжні програми захисту різноманітного призначення.
Ідентифікація технічних засобів і файлів, яка здійснюється програмно, реалізується на основі аналізу реєстраційних номерів різних компонентів та об'єктів інформаційної системи та співставлення їх із значеннями адрес та паролів, що зберігаються в запам'ятовуючому пристрої системи управління.
Для забезпечення надійності захисту за допомогою паролів робота системи захисту організується таким чином, щоб імовірність розкриття секретного пароля та встановлення відповідності тому чи іншому ідентифікатору файла або термінала була як можна меншою. Для цього потрібно періодично змінювати пароль, а число символів у ньому встановлювати достатньо великим.
Ефективним способом ідентифікації елементів з адресами та автентифікації користувачів є алгоритм “запит-відповідь”, відповідно до якого система захисту видає користувачеві запит на пароль, після чого він повинен дати на нього певну відповідь. Оскільки моменти введення запиту та відповіді на нього непередбачені, це ускладнює процес відгадування пароля, що забезпечує більш високу надійність захисту.
Одержання дозволу на доступ до тих чи інших ресурсів можна здійснити не тільки на основі використання секретного пароля та наступних процедур автентифікації та ідентифікації. Це можна зробити більш детальним способом, який враховує різні особливості режимів роботи користувачів, їхні повноваження, категорії даних і ресурсів, що запитуються. Цей спосіб реалізується спеціальними програмами, які аналізують відповідні характеристики користувачів, зміст завдань, параметри технічних і програмних засобів, пристроїв пам’яті і т.ін.
Конкретні дані запиту, які поступають у систему, порівнюються в процесі роботи програми захисту з даними, які занесені в реєстраційні секретні таблиці (матриці). Ці таблиці, а також програми для їхнього формування та обробки зберігаються в зашифрованому вигляді та знаходяться під особливим контролем адміністратора безпеки інформаційної мережі.
Для розмежування доступу окремих користувачів до певної інформації застосовуються індивідуальні заходи секретності цих файлів та особливий контроль доступу до них користувачів. Гриф секретності може формуватися у вигляді трирозрядних кодових слів, які зберігаються у файлі або в спеціальній таблиці. У цій же таблиці записується ідентифікатор користувача, який створив цей файл, ідентифікатори терміналів, з яких може здійснюватися доступ до даного файлу, а також їхні права на користування файлом (зчитування, редагування, стирання, оновлення, виконання і т.ін.). Важливо не допустити взаємовплив користувачів у процесі звернення до файлів. Якщо, наприклад, один запис має право редагувати декілька користувачів, то кожному з них необхідно зберегти саме його варіант редакції (робиться декілька копій запису з метою можливого аналізу та встановлення повноважень).
Захист від несанкціонованого доступу
Основні функції захисту від чужого вторгнення обов’язково передбачають певні заходи безпеки. Основними функціями, які повинні здійснюватися програмними засобами у цьому випадку є:
■	 ідентифікація суб'єктів та об'єктів;
■	 розмежування (іноді й повна ізоляція) доступу до обчислювальних ресурсів та інформації;
■	 контроль та реєстрація дій з інформацією та програмами.
Процедура ідентифікації та підтвердження автентичності передбачає перевірку, чи є суб'єкт, якій здійснює доступ (або об'єкт, до якого здійснюється доступ) тим, за кого себе видає. Подібні перевірки можуть бути одноразовими або періодичними (особливо у випадках тривалих сеансів роботи). У процесі ідентифікації використовуються різноманітні методи:
■	 прості, складні або одноразові паролі;
■	 обмін питаннями та відповідями з адміністратором;
■	 ключі, магнітні картки, значки, жетони;
■	 засоби аналізу індивідуальних геометричних характеристик (голосу, відбитків пальців, геометричних параметрів рук, обличчя);
■	 спеціальні ідентифікатори або контрольні суми для апаратури, програм, даних і т.ін.
Найбільш розповсюдженими методами ідентифікації є парольна ідентифікація. Практика показує, що парольний захист даних є слабкою ланкою, оскільки пароль можна підслухати або підглянути, пароль можна перехопити, а, то і просто розгадати.
Для захисту власне пароля напрацьовані певні рекомендації, як зробити пароль надійним:
■	 пароль повинен містити, як правило, вісім символів — чим менше символів має пароль, тим легше його розгадати;
■	 не рекомендується використовувати в якості пароля очевидний набір символів, наприклад, ім'я, дату народження, імена близьких або найменування програм користувача; краще для таких цілей використовувати невідому формулу або цитату;
■	 якщо криптографічна програма дозволяє, необхідно ввести в пароль хоча б один пробіл, небуквений символ або прописну букву;
■	 не рекомендується називати кому-небудь пароль або записувати його;
■	 частіше міняти пароль;
■	 не потрібно вводити пароль у процедуру встановлення діалогу або макрокоманди.
Необхідно пам'ятати, що набраний на клавіатурі пароль часто зберігається в послідовності команд автоматичного входу в систему.
Для ідентифікації програм і даних часто вдаються до підрахунку контрольних сум, проте, як і у випадку парольної ідентифікації, важливо виключити можливість підробки при збереженні правильної контрольної суми. Це досягається шляхом використання складних методів контрольного підсумовування на основі криптографічних алгоритмів. Забезпечити захист даних від підробки (імітостійкість) можна, якщо застосувати різноманітні методи шифрування та методи цифрового підпису на основі криптографічних систем із відкритим ключем.
Після виконання процедур ідентифікації та встановлення автентичності користувач одержує доступ до обчислювальної системи, і захист інформації здійснюється на трьох рівнях:
■	 апаратури;
■	 програмного забезпечення;
■	 даних.
Захист на рівні апаратури та програмного забезпечення передбачає керування доступом до обчислювальних ресурсів: окремих пристроїв, оперативної пам'яті, операційної системи, спеціальним службовим та особистим програмам користувача.
Захист інформації на рівні даних спрямований:
■	 на захист інформації при звертанні до неї у процесі роботи на ПЕОМ та виконання тільки дозволених операцій над ними;
■	 на захист інформації при її передаванні каналами зв'язку між різними ЕОМ.
Керування доступом до інформації дозволяє дати відповідь на питання:
■	 хто і які операції може виконувати;
■	 над якими даними дозволяється виконувати операції.
Об'єктом, доступ до якого контролюється, може бути файл, запис у файлі, а фактором, що визначає порядок доступу, — певна подія, значення даних, стан системи, повноваження користувача, передісторія звернення та інші дані.
Доступ, що керується подією, передбачає блокування звернення користувача (наприклад, у певні інтервали часу або при звертанні з певного терміналу). Доступ, що залежить від стану, здійснюється залежно від поточного стану обчислювальної системи, керуючих програм та системи захисту.
Що стосується доступу, залежного від повноважень, то він передбачає звернення користувача до програм, даних, обладнання залежно від режиму, що надається. Таким режимами можуть бути “тільки читати”, “читати та писати”, “тільки виконувати” і т.ін.
В основі більшості засобів контролю доступу лежить те або інше представлення матриці доступу.
Інший підхід до побудови засобів контролю доступу заснований на контролі інформаційних потоків та розподілі суб'єктів і об'єктів доступу на класи конфіденційності.
Засоби реєстрації, як засоби контролю доступу, відносяться до ефективних заходів захисту від несанкціонованих дій, проте, якщо засоби контролю доступу призначені для відвернення таких дій, то завдання реєстрації — виявити вже здійснені дії або спроби дій.
У загальному випадку комплекс програмно-технічних засобів та організаційних (процедурних) рішень із захисту інформації від несанкціонованого доступу (НСД) реалізується наступними діями:
■	 керуванням доступом;
■	 реєстрацією та обліком;
■	 застосуванням криптографічних засобів;
■	 забезпеченням цілісності інформації.
Можна відзначити наступні форми контролю та розмежування доступу, що знайшли широке застосування на практиці:
■	 попередження доступу:
•	 до жорсткого диска;
•	 до окремих розділів;
•	 до окремих файлів;
•	 до каталогів;
•	 до гнучких дисків;
•	 до змінних носіїв інформації;
■	 установлення привілеїв доступу до групи файлів;
■	 захист від модифікації файлів та каталогів;
■	 захист від знищення файлів та каталогів;
■	 попередження копіювання файлів, каталогів та прикладних програм;
■	 затемнення екрану через певний час, встановлений користувачем.
Захист від копіювання
Засоби захисту від копіювання запобігають використанню викрадених копій програмного забезпечення і на даний час є єдиним надійним засобом, який захищає авторське право розробників-програмістів та стимулює розвиток ринку програмного забезпечення.
Під засобами захисту від копіювання звичайно розуміють засоби, які забезпечують виконання програмою своїх функцій тільки при упізнанні деякого унікального елемента, що не піддається копіюванню. Таким елементом (ключовим елементом) може бути дискета, певна частина комп'ютера або спеціальний пристрій, який приєднується до ПЕОМ. Захист від копіювання реалізується виконанням ряду функцій, які є спільними для всіх систем захисту:
■	 ідентифікація середовища, з якого буде запускатися програма;
■	 автентифікація середовища, з якого запущена програма;
■	 реакція на запуск з несанкціонованого середовища;
■	 реєстрація несанкціонованого копіювання;
■	 протидія вивченню алгоритмів роботи системи.
Під середовищем, з якого буде запускатися програма, розуміють або дискету, або ПЕОМ (якщо установка здійснюється на накопичувач на жорсткому магнітному диску). Ідентифікація середовища полягає в тому, щоб деяким чином поіменувати середовище з метою подальшої її автентифікації. Ідентифікувати середовище— значить закріпити за ним деякі спеціально створені або виміряні характеристики, які рідко повторюються та важко підроблюються. Такі характеристики називаються ідентифікаторами.
Ідентифікація дискет може бути проведена двома способами. Перший заснований на нанесенні пошкоджень на деяку частину дискети, розповсюджений спосіб такої ідентифікації— “лазерна діра”, при якому дискета пропалюється в деякому місці лазерним променем. Очевидно, що зробити точно таку ж дірку в дискеті-копії і в тому ж місці, як і на дискеті-оригіналі, достатньо важко. Інший спосіб ідентифікації заснований на нестандартному форматуванні дискети.
Реакція на запуск із несанкціонованого середовища зводиться до видачі відповідного повідомлення.
Захист інформації від руйнування
Руйнування може відбутися при підготовці й здісненні різних віднов- лювальних заходів (резервування, створення та оновлення страхувального фонду, ведення архівів інформації і т.ін.). Оскільки причини руйнування вельми різноманітні (несанкціоновані дії, помилки програм та обладнання^ комп'ютерні віруси і т.ін.), проведення страхувальних заходів є обов’язковими для всіх, хто користується ПЕОМ.
Необхідно спеціально відзначити небезпеку комп'ютерних вірусів. Комп'ютерний вірус [computer viruses] (від лат. virus — “отрута”) — це не-
велика, достатньо складна, ретельно складена та небезпечна програма, яка може самостійно розмножуватися, переносити себе на диски, прикріплюватися до чужих програм та передаватися інформаційними мережами. Вірус, звичайно, створюється для порушення роботи комп'ютера різноманітними способами: від “безвинного” відображення будь-якого повідомлення до стирання, руйнування файлів.
Основну масу вірусів створюють так звані хакери [hacker] — програмі- сти-хулігани, щоб утішити свої амбіції або заробити гроші на продажі анти- вірусних програм (антивірусів).
Антивірус — це програма, яка виявляє або виявляє та видаляє віруси. Такі програми бувають спеціалізованими або універсальними. Спеціалізовані здатні боротися з уже написаними, працюючими вірусами, а універсальні — із ще ненаписаними.
До спеціалізованих відноситься більшість антивірусних програм. Кожна з них розпізнає один або декілька конкретних вірусів, ніяк не реагуючи на присутність інших.
Універсальні антивіруси призначені для боротьби з цілими класами вірусів. За призначенням антивіруси універсальної дії бувають різноманітними. Широке застосування знаходять резидентні антивіруси та програми ревізори.
І ці, і інші антивірусні програми мають певні можливості, позитивні й негативні (недоліки) характеристики. Спеціалізовані програми при своїй простоті надто вузько спеціалізовані. При значній різноманітності вірусів потрібна така ж різноманітність антивірусів.
Окрім використання в інтересах захисту від вірусів антивірусних програм, широке застосування знаходять організаційні заходи безпеки. Для зменшення небезпеки вірусних атак можливо прийняти певні дії, які для кожного конкретного випадку можуть бути скорочені або розширені:
■	 інформувати всіх співробітників про небезпеку та можливі збитки на випадок вірусних атак;
■	 заборонити співробітниками приносити сторонні програми для установки їх у системи обробки інформації — повинні використовуватися тільки програми, які розповсюджуються офіційно;
■	 заборонити співробітникам використовувати комп'ютерні ігри на ПЕОМ, що обробляють інформацію, яка підлягає захисту;
■	 для виходу на сторонні інформаційні мережі виділяти окреме спеціальне місце;
■	 створити архів копій програм і даних;
■	 періодично проводити перевірку контрольним підсумовування або порівнянням з “чистими” програмами;
■	 установити системи захисту інформації на особливо важливих ПЕОМ із застосуванням спеціальних антивірусних засобів.
Криптографічні засоби захисту
Криптографія [cryptography] (від грец. кришбд— “секретний, прихований” і ураср — “пишу, креслю, малюю”) — спосіб тайнопису, заснований
на використанні шифру, де під шифром [cipher, code, pressmark] (франц. chiffre, букв. — “цифра”, від араб, сіфр — “нуль”) звичайно розуміють сукупність обернених перетворень тексту повідомлень, які виконуються з метою схову від зловмисника (противника) інформації, яка знаходиться у повідомленні.
Криптографія включає декілька розділів сучасної математики, а також спеціальні галузі фізики, теорії інформації та зв'язку і деяких інших суміжних дисциплін.
Як наука про шифри, криптографія довгий час була засекречена, оскільки застосовувалася, в основному, для захисту державних і воєнних секретів. Проте, на теперішній час методи та засоби криптографії використовуються для забезпечення інформаційної безпеки не тільки держави, але й приватних осіб та організацій. Справа тут зовсім не обов'язково в секретах. Дуже багато різноманітних відомостей циркулює по всьому світу в цифровому вигляді. І над цими відомостями буквально “висять” загрози несанкціонованого ознайомлення, нагромадження, підміни, фальсифікації і т.ін. Найбільш надійні методи захисту від таких загроз дає саме криптографія.
Для криптографічного перетворення інформації використовуються різноманітні шифрувальні засоби— такі як засоби шифрування документів, засоби шифрування мови, засоби шифрування телеграфних повідомлень та передачі даних.
Загальна технологія шифрування
Вихідна інформація, яка передається каналами зв'язку, може являти собою мову, дані, відеосигнали, називається незашифрованим повідомленням Р (рис. 7.8).
Криптоаналітик противника С
Повідомлення
Р
Повідомлення
Р
Криптограма
С

Джерело повідомлення message source

Шифрувальний
пристрій
encryptor
Дешифрувальний
пристрій
decryptor

Ключ
Ключ
Джерело ключів key source
Рис. 7.8. Загальна технологія шифрування
У пристрої шифрування повідомлення шифрується (перетворюється у повідомлення С) і передається незахищеним каналом зв'язку. На приймальній стороні повідомлення С дешифрується для відновлення вихідного повідомлення р.
Параметр, який може застосовуватися для добування окремого повідомлення називається ключем.

У сучасній криптографії розглядаються два типи криптографічних алгоритмів (ключів). Це класичні криптографічні алгоритми, засновані на використанні секретних ключів та нові криптографічні алгоритми з відкри- іими ключами, засновані на використанні двох типів ключів: секретного (закритого) та відкритого.
У криптографії з відкритими ключами є, як правило, два ключі, один і яких неможливо визначити з іншого. Якщо ключ розшифровування обчислювальними методами неможливо одержати з ключа зашифровування, то секретність інформації, зашифрованої за допомогою несекретного (відкритого) ключа, буде забезпечена. Проте цей ключ повинен бути захищеним від підміни або модифікації. Ключ розшифровування також повинен бути секретним і захищеним від підміни або модифікації.
Якщо, навпаки, обчислювальними методами неможливо одержати ключ зашифровування з ключа розшифровування, то ключ розшифровування може бути не секретним.
Розділення функцій шифрування та розшифровування на основі розділення на дві частини додаткової інформації, необхідної для виконання операцій, є тією цінною ідеєю, яка лежить в основі криптографії з відкритим ключем.
Технологія шифрування мови
Найбільш розповсюдженим способом шифрування мовного сигналу є аналогове скремблювання та цифрове шифрування.
Аналогове скремблювання— це перетворення аналогового сигналу з будь-якими статистичними властивостями в сигнал, що змінюється за випадковим або псевдовипадковим законом. При аналоговому скремблюванні характеристики вхідного мовного повідомлення змінюються таким чином, що перетворене повідомлення стає неприйнятим для слухової системи людини, але займає ту ж саму смугу частот. Це дозволяє передавати скремб- льовані сигнали звичайними телефонними каналами зв’язку.
За видом перетворення аналогове скремблювання поділяється на частотне і часове, за режимом закриття — на статичне і динамічне. У відповідності до способів скремблювання, розрізняють скремблери з інверсією спектру, з частотними перестановками, з інверсією кадру, з часовими перестановками, а також комбіновані скремблери.
Скремблер з інверсією спектру реалізує перетворення спектру мовного сигналу шляхом обернення частотної смуги сигналу навкруги деякої середньої точки спектру /о (рис. 7.9).
В цьому випадку досягається ефект перетворення низьких частот у більш високі і навпаки. Такий скремблер забезпечує невисокий рівень закриття, оскільки при перехопленні достатньо легко визначається значення частоти /о інверсії спектру мовного сигналу.

У скремблері з частотними перестановками спектр вхідного сигналу розділяється на декілька частотних смуг (до 10-15), які перемішуються (переставляються) відповідно до деякого алгоритму (ключа) (рис. 7.10). При прийомі спектр сигналу відновлюється в результаті зворотних процедур. Зміна ключа в ході сеансу зв'язку в скремблерах (динамічне закриття) дозволяє підвищити ступінь закриття, але при цьому потрібна передача на
приймальну сторону сигналів синхронізації, що відповідають моментам зміни ключа.

Рис. 7.9. Принцип	инверсії	частотного спектру мовного	сигналу

Рис. 7.10. Принцип частотної перестановки
а) Вхідний сигнал	б)	Перетворений	сигнал

Скремблер з інверсією кадру реалізує спосіб часового закриття. Інверсія кадру забезпечується шляхом попереднього запам’ятовування в пам'яті передавального скремблера відрізку мовного повідомлення (кадру) тривалістю Тк і зчитування його (з передаванням у телефонну лінію) з кінця кадру (інверсно). При прийомі кадр мовного повідомлення запам'ятовується і зчитується з пристрою пам'яті у зворотному порядку, що забезпечує відновлення повідомлення. Для досягнення нерозбірливості мови необхідно, щоб тривалість кадру була не менше 250 мс. В цьому випадку сумарна тривалість запам'ятовування і інверсного передавання кадру складає приблизно 500 мс, що може створити значні затримки сигналу при телефонній розмові.
У скремблері з часовими перестановками кадр мовного повідомлення ділиться на відрізки (сегменти) тривалістю тс кожний (рис. 7.11). Послідовність передавання в лінію сегментів визначається ключем, який повинен бути відомий приймальній стороні. Змінюванням ключа в ході сеансу зв'язку в скремблерах (динамічним закриттям) можна суттєво підвищити рівень захисту мовної інформації. Залишкова розбірливість залежить від тривалості кадру і із збільшенням останньої зменшується. Унаслідок накопичення інформації у блоці часового перетворення з'являється затримка між вхідним
мовним сигналом і відновленим сигналом. Ця затримка неприємно сприймається на слух, якщо перевищує 1-2 с, тому 7* вибирають рівною 4-16 тс.

б) Перетворене повідомлення Рис. 7.11. Принцип часової перестановки
У комбінованому скремблері для підвищення ступеня закриття мови використовують комбінацію часового і частотного скремблювання. Вхідне повідомлення розділяється на кадри і сегменти, які запам'ятовуються в пам'яті скремблера. При формуванні повідомлення, що передається, здійснюються перестановки сегментів кадру і перестановки смуг спектра мовного сигналу кожного сегмента. Якщо при цьому забезпечити динамічну зміну ключа часової і частотної перестановки, то рівень захисту такого комбінованого технічного закриття може наближатися до рівня захисту при шифруванні мовної інформації. Проте складність реалізації такого скремблера і вимоги до якості передавання синхроімпульсів між скремблерами телефонних абонентів також високі.
Аналогові скремблери [analog scrambler] прості в технічній реалізації, мають низьку вартість і малі габарити. Можуть експлуатуватися практично на будь-яких каналах зв’язку, призначених для передавання мовних повідомлень. Основний недолік аналогових скремблерів — відносно низька стійкість закриття інформації. Крім того, вони вносять спотворення у відновлений мовний сигнал.
Останнім часом знайшли широке розповсюдження системи шифрування, у яких застосовується цифрове шифрування мовної інформації [voice encryption], яка представлена у цифровій формі.
При аналого-цифровому перетворенні амплітуда сигналу вимірюється через рівні проміжки часу, що називаються кроком дискретизації. Для того щоб цифровий мовний сигнал мав якість не гіршу телефонного, крок дискретизації не повинен перевищувати 160 мкс, а кількість рівнів квантування амплітуди мовного сигналу повинна бути не менше 128. В цьому випадку відлік амплітуди кодується 7 бітами, швидкість передавання перевищує 43 Кбіт/с, а ширина спектру дискретного двійкового сигналу дорівнює сумі смуг 14 стандартних телефонних каналів.
Для передавання мови в цифровій формі стандартними телефонними каналами різко скорочують смугу мовного сигналу за допомогою пристроїв, які називають вокодерами.
Шифрування мовної інформації у цифровій формі здійснюється відомими методами (заміною, перестановками, аналітичними перетвореннями, гамуванням і т.ін.) або за допомогою стандартних алгоритмів криптографічного перетворення. Перевагою цифрового шифрування є висока надійність закриття мовної інформації, оскільки перехоплений сигнал являє собою випадкову цифрову послідовність. Недоліком є необхідність використання модемів, нестійка робота пристроїв шифрування в каналах із великим загасанням сигналу та з високим рівнем завад.
Апаратні, програмні, апаратно-програмні та криптографічні засоби реалізують ті чи інші послуги інформаційної безпеки різноманітними механізмами захисту, які забезпечують дотримання конфіденційності, цілісності, доступності та повноти інформації.
7.3. Архітектура захисту інформації в мережах телекомунікацій
7.3.1.	Архітектура відкритих систем
Архітектура відкритих систем [open system architecture] — це концепція обчислювальної мережі, яка розроблена і розвивається Міжнародною організацією зі стандартизації (ISO) у вигляді моделі взаємодії відкритих систем. Вона відіграє важливу роль як методологічна, концептуальна і термінологічна основа побудови обчислювальних мереж. Описана в стандарті ISO 7498-2 [85].
Модель взаємодії відкритих систем (МВВС) [Open Systems Interconnection (OSI) model] — це запропонована Міжнародною організацією зі стандартизації (ISO) модель мережі (рис. 7.12) із семи рівнів: фізичного, канального, мережного, сеансового, представницького та прикладного, для кожного з яких створені свої стандарти і загальні моделі [34,48].
Фізичний рівень [physical level] описує сполучення системи з фізичним каналом (середовищем). Він виконує функції встановлення, підтримки та роз'єднання фізичного каналу.
Канальний рівень [link level] забезпечує передавання даних інформаційним каналом. Він виконує функції керування передаванням кадрів, контролю даних, забезпечення прозорості та перевірки стану інформаційного каналу, а також забезпечення масивів символами керування каналом.
Мережний рівень [network level] здійснює керування маршрутизацією інформації (пакетів). Він виконує функції керування комунікаційними ресурсами, маршрутизації, забезпечення службовими символами керування мережею.
Транспортний рівень [transport level] забезпечує передавання масивів інформації від одного порту до іншого (керування логічним каналом). Він виконує функції керування інформаційними потоками, організації логічних каналів між процесами, забезпечення службовими символами запиту та відповіді.
Прикладний

рі!И|7І6І5І4|3[2| 1 h~»П [213141516[7|
]	Передавання	по	мережі
рівень
Представницький
рівень
Сеансовий
рівень
Транспортний
рівень
Мережний
рівень
Канальний
рівень
Фізичний
1117 6 5 4 3 2 1
рівень

Корисна
інформація
Службова інформація - заголовки
Рис. 7.12. Модель взаємодії відкритих систем
Сеансовий рівень [session level] забезпечує сеанси зв'язку (взаємодії між прикладними процесами). Він виконує функції організації підтримки та закінчення сеансів зв'язку, інтерфейс із транспортним рівнем.
Представницький рівень [presentation level] призначений для подання та обробки форматних і синтаксичних атрибутів даних, які приймаються й передаються (параметричного відображення даних). Він виконує функції генерації та інтерпретації команд взаємодії процесів, а також подання даних програмі користувачів.
Прикладний рівень [application level] — це рівень, на якому виконуються прикладні процеси.
Три верхніх рівні разом із прикладними процесами утворюють область обробки даних, в якій виконуються інформаційні процеси системи. Процеси цієї області використовують сервіс із транспортування даних транспортного рівня, який здійснює процедури передавання інформації від системи-від- правника до системи-адресата (рис. 7.13):
■	 прикладний рівень реалізує вирішення інформаційно-обчислювальних завдань прикладних процесів користувачів;
■	 представницький рівень інтерпретує інформаційний обмін між прикладними процесами у форматах даних користувачів;

* сеансовий рівень реалізує діалог або монолог між прикладними процесами в режимі сеансів зв’язку, що організуються;
■ транспортний рівень здійснює керування передаванням інформаційних потоків між сеансовими об'єктами користувачів.
Рівень	Найменування	Основне завдання	Функції, що виконуються	
1	Фізичний	Сполучення фізичного каналу	Встановлення, підтримка та роз’єднання фізичного каналу	
2	Канальний	Керування передаванням по інформаційному каналу	Керування передаванням кадрів, контроль даних, забезпечення прозорості та перевірка стану інформаційного каналу	
3	Мережний	Маршрутизація пакетів	Керування комунікаційними ресурсами, маршрутизація пакетів, обрамлення службовими символами керування мережею	
4	Транспортний	Керування логічним каналом	Керування інформаційними потоками, організація логічних каналів між процесами, обрамлення службовими символами запиту та відповіді	
5	Сеансовий	Забезпечення сеансів зв’язку	Організація підтримки та закінчення сеансів зв’язку, інтерфейс із транспортним рівнем	
6	Представницький	Параметричне відображення даних	Генерація та інтерпретація команд взаємодії процесів. Подання даних програмі користувачів	
7	Прикладний	Виконання інформаційно-обчислювальних завдань	Виконання програм користувачів	
Рис. 7.13. Рівні взаємодії відкритих систем

Три нижніх рівні утворюють область передавання даних між множиною взаємодіючих систем, виконують комунікаційні процеси при транспортуванні даних:
■	 мережний рівень забезпечує маршрутизацію і мультиплексування потоків даних у транспортному середовищі користувачів;
■	 канальний рівень керує передаванням даних через фізичні засоби з'єднання, що встановлюється;
■	 фізичний рівень сполучає фізичні канали передавання даних у синхронному або асинхронному режимі.
Область взаємодії відкритих систем характеризується також семирівне- вою ієрархією протоколів, що забезпечують взаємодію абонентських систем шляхом передавання даних між ними. Кожний з блоків даних складається із заголовка, інформаційного поля та кінцівки.
Заголовок містить інформацію, пов'язану з керуванням передачею інформаційних потоків. Дані центральної частини блока являють собою інформаційне поле, що передається між прикладними процесами взаємодіючих
абонентських систем. Основна задача кінцівки — перевірка інформаційного поля шляхом формування перевірочного блоку даних.
7.3.2.	 Загрози в архітектурі відкритих мереж
В архітектурі відкритих мереж використовується поняття “категорія загрози”. Категорія загрози пов'язана із загрозою безпеці інформації (даних) и телекомунікаційних мережах.
Для МВВС виділяють п'ять категорій загроз:
■	 розкриття змісту повідомлень, що передаються;
■	 аналіз трафіка, що дозволяє визначити належність відправника і одержувача даних до однієї з груп користувачів мережі;
■	 зміна потоку повідомлень, що може привести до порушення режиму роботи будь-якого об'єкта, що керується з віддаленої ЕОМ;
■	 неправомірна відмова в наданні послуг;
■	 несанкціоноване встановлення з'єднання.
Згідно до визначення терміну “безпека інформації”, першу і другу загрозу можна віднести до витоку інформації, третю і п'яту — до її модифікації, а четверту загрозу — до порушення процесу обміну інформацією, тобто до її втрати.
На фізичному та канальному рівнях імовірні наступні загрози:
■	 несанкціоноване підключення;
■	 помилкова комутація; прослуховування;
■	 перехоплення;
■	 фальсифікація інформації;
■	 імітоатаки;
■	 фізичне знищення каналу зв'язку.
Для мережного рівня характерні наступні загрози:
■	 аналіз службової інформації, тобто адресної інформації та топології мережі;
■	 атаки на систему маршрутизації — можлива модифікація маршру- тизаційних таблиць через протоколи динамічної маршрутизації та міжмережний протокол керуючих повідомлень (ІСМР);
■	 фальсифікація ІР-адрес;
■	 атаки на систему керування;
■	 прослуховування;
■	 перехоплення та фальсифікація інформації;
■	 імітоатаки.
На транспортному рівні ймовірні загрози:
■	 несанкціоновані з'єднання;
■	 розвідка прикладних програм;
■	 атаки на систему керування;
■	 прослуховування;
■	 перехоплення та фальсифікації інформації;
■	 імітоатаки.
На прикладному рівні ймовірні загрози:
■	 несанкціонований доступ до даних;
■	 розвідка імен і паролів користувачів;
■	 маскування під санкціонованого користувача;
■	 атаки на систему керування;
■	 атаки через стандартні прикладні протоколи;
■	 фальсифікація інформації;
■	 імітоатаки.
7.3.3.	Процедури захисту
Архітектура захисту інформації в мережах телекомунікації — концепція захисту інформації в мережах телекомунікації, що використовують міжнародні стандарти, яка розроблена і розвивається Міжнародною організацією зі стандартизації (ISO) (див. рекомендації MCE) у відповідності до ідеології моделі взаємодії відкритих систем.
Рекомендації MCE для захисту інформації у телекомунікаціях [ITU-T Recommendations] — це процедури, рекомендовані Міжнародною організацією зі стандартизації (ISO) для створення сервісних служб захисту інформації у мережах телекомунікації [84].
Процедура шифрування даних у телекомунікаційних системах призначена для “закриття” всіх даних абонента або декількох полів повідомлення. Може мати два рівні: шифрування в каналі зв'язку (лінійне) і міжкін- цеве (абонентське) шифрування.
Процедура цифрового підпису в телекомунікаційних системах служить для підтвердження правильності змісту повідомлення. Вона засвідчує факт його відправлення власне тим абонентом, який вказаний у заголовку як джерело даних. Цифровий підпис є функцією від змісту таємної інформації, відомої тільки абоненту-джерелу, і загальної інформації, відомої всім абонентам системи.
Процедура керування доступом до ресурсів телекомунікаційної системи виконується на основі множини правил і формальних моделей, що використовують як аргумент доступу до інформації інформацію про ресурси (класифікацію) та ідентифікатори абонентів. Службова інформація для керування доступом (паролі абонентів, списки дозволених операцій, персональні ідентифікатори, часові обмежувачі і т. ін.) містяться в локальних базах даних забезпечення безпеки мережі.
Процедура забезпечення цілісності даних у телекомунікаційних системах передбачає введення в кожне повідомлення деякої додаткової інформації, яка є функцією від змісту повідомлення. В рекомендаціях МОС розглядаються методи забезпечення цілісності двох типів: перші забезпечують цілісність поодинокого блоку даних, інші — цілісність потоку блоків даних 
або окремих полів цих блоків. При цьому забезпечення цілісності потоку і шоків даних не має сенсу без забезпечення цілісності окремих блоків.
Ці методи застосовуються у двох режимах: при передаванні даних по віртуальному з'єднанню і при використанні дейтаграмного передавання. Н першому випадку виявляються невпорядкованість, утрати, повтори, вста- ики даних за допомогою спеціальної нумерації блоків або введенням міток масу. У дейтаграмному режимі мітки часу можуть забезпечити тільки обмежений захист цілісності послідовності блоків даних і запобігти переадреса- ції окремих блоків.
Процедура автентифікації у телекомунікаційних системах призначена дня захисту при передаванні в мережі паролів, автентифікаторів логічних об'єктів і т. ін. Для цього використовуються криптографічні методи і протоколи, засновані, наприклад, на процедурі “трикратного рукостискання”. Метою таких протоколів є захист від установлення з'єднання з логічним об'єк- гом, утвореним порушником або діючим під його керуванням із метою імі- іації роботи справжнього об'єкта.
Процедура заповнення потоку в телекомунікаційних системах призначена для запобігання аналізу трафіка. Ефективність застосування цієї процедури підвищується, якщо одночасно з нею передбачене лінійне шифрування всього потоку даних, тобто потоки інформації й заповнення стають нерозбірливими.
Процедура керування маршрутом у телекомунікаційній системі призначена для організації передавання тільки маршрутами, утвореними за допомогою надійних і безпечних технічних засобів і систем. При цьому може бути організований контроль з боку одержувача, який у випадку виникнення підозри про компрометацію використовуваної системи захисту може вимагати зміни маршруту.
Процедура підтвердження характеристик даних у телекомунікаційних системах передбачає наявність арбітра, який є довіреною особою взаємодіючих абонентів і може підтвердити цілісність, час передавання документів, а також запобігти можливості відмови джерела від видавання будь- якого повідомлення, а споживача— від його приймання, тобто підтвердження причетності.
Спільне використання процедур захисту дозволяє організувати 14 сервісних служб захисту інформації у мережах телекомунікації (рис. 7.14).
7.3.4.	Сервісні служби захисту
Сервісні служби захисту інформації у мережах телекомунікації —
це сукупність заходів захисту інформації у мережах телекомунікацій, які, у відповідності до рекомендацій МСЕ, реалізуються за допомогою процедур
захисту.
Сервісна служба автентифікації однорівневих об’єктів реалізує свої функції за допомогою процедур автентифікації (на мережному, транспортному та прикладному рівнях моделі взаємодії відкритих систем) та (або) шифрування даних і цифрового підпису (на мережному та транспортному рівнях МВВС).
Функції	Номер	Засіб			Рівні ВВС				
захисту	функції	захисту	1	2	3	4	5	6	7	
Автентифікація:	1	Шифрування, цифровий	-	-	+	+	-	-	-	
однорівневих
об’єктів		підпис
Забезпечення автентифікації	-	-	+	+	-	-	+	
	2	Шифрування	-	-	+	+	-	-	-	
джерела даних		Цифровий підпис	"	■	+	+		■	+	
Контроль доступу	3	Керування доступом	-	-	+	+	-	-	+	
Засекречування:
з'єднання	4	Шифрування	+	+	+	+			+	
в режимі без	5	Керування маршрутом Шифрування		+	+
+	+		+	+	
з’єднання		Керування маршрутом	-	-	+	-	-	-	-	
вибіркових полів	6	Шифрування						+	+	
потоку даних	7	Шифрування	+	-	-		-	+	.	
		Заповнення потоку Керування маршрутом	-	-	+
+	-	:	-	+	
Забезпечення
цілісності:										
з’єднання з	8	Шифрування, забезпечення	-	-	-	+		-	+	
відновленням з’єднання без	9	цілісності даних Шифрування, забезпечення			+	+			+	
відновленням вибіркових полів	10	цілісності даних Шифрування, забезпечення							+	
даних
без встановлення	11	цілісності даних Шифрування			+	+			+	
з’єднання		Цифровий підпис	-	-	-	+	-	-	-	
вибіркових полів	12	Забезпечення цілісності даних
Шифрування			+	+			+	
без з’єднання		Цифровий підпис	-	-	-	+	-	-	+	
		Забезпечення цілісності даних							+	
Інформування:										
про відправлення	13	Цифровий підпис,						-	+	
про доставку	14	забезпечення цілісності даних, підтвердження характеристик даних
Теж							+	
Рис. 7.14. Засоби захисту, рекомендовані МОС для моделі ВВС

Сервісна служба автентифікації джерела даних реалізує свої функції за допомогою процедур шифрування даних (на мережному й транспортному рівнях МВВС) та цифрового підпису (на мережному, транспортному та прикладному рівнях МВВС).
Сервісна служба контролю доступу реалізує свої функції за допомогою процедури керування доступом до ресурсів телекомунікаційної системи па мережаному, транспортному і прикладному рівнях МВВС.
Сервісна служба засекречування з’єднання реалізує свої функції за допомогою процедур шифрування даних (на фізичному, канальному, мережному, транспортному, представницькому та прикладному рівнях МВВС) і а керування маршрутом (на мережному рівні МВВС).
Сервісна служба засекречування в режимі без з’єднання реалізує свої функції за допомогою процедур шифрування даних (на канальному, мережному, транспортному, представницькому і прикладному рівнях МВВС) та керування маршрутом (на мережному рівні МВВС).
Сервісна служба засекречування вибіркових полів реалізує свої функції за допомогою процедури шифрування даних на представницькому та прикладному рівнях моделі взаємодії відкритих систем.
Сервісна служба засекречування потоку даних реалізує свої функції іл допомогою процедур шифрування даних (на фізичному і представницькому рівнях МВВС), заповнення потоку (на мережному і прикладному рівні МВВС) та керування маршрутом (на мережному рівні МВВС).
Сервісна служба забезпечення цілісності з’єднання реалізує свої функції за допомогою процедур забезпечення цілісності даних та шифрування даних на транспортному і прикладному рівнях МВВС.
Сервісна служба забезпечення цілісності з'єднання без відновлення реалізує свої функції за допомогою процедур забезпечення цілісності даних та шифрування даних на мережному, транспортному і прикладному рівнях МВВС.
Сервісна служба забезпечення цілісності вибіркових полів даних
реалізує свої функції за допомогою процедур забезпечення цілісності даних та шифрування даних на прикладному рівні моделі взаємодії відкритих систем.
Сервісна служба забезпечення цілісності даних без установлення з'єднання реалізує свої функції за допомогою процедур забезпечення цілісності даних, шифрування даних (на мережному, транспортному і прикладному рівнях МВВС) та цифрового підпису (на транспортному рівні МВВС).
Сервісна служба забезпечення цілісності вибіркових полів без з’єднання реалізує свої функції за допомогою процедур забезпечення цілісності даних, шифрування даних (на прикладному рівні моделі взаємодії відкритих систем) та цифрового підпису (на мережному, транспортному та прикладному рівнях МВВС).
Сервісна служба інформування про відправлення реалізує свої функції за допомогою процедур підтвердження характеристик даних, забезпечення цілісності даних та цифрового підпису на прикладному рівні МВВС.
Сервісна служба інформування про доставку реалізує свої функції за допомогою процедур підтвердження характеристик даних, забезпечення цілісності даних та цифрового підпису на прикладному рівні моделі взаємодії відкритих систем.
Кожна із сервісних служб може самостійно вирішувати відповідне завдання із забезпечення інформаційної безпеки за допомогою тих чи інших
механізмів захисту. При цьому один і той же механізм захисту може бути використаний в інтересах різних служб інформаційної безпеки.
7.5.5. Реалізація захисту
На фізичному та канальному рівнях основний механізм захисту — шифрування з'єднання або трафіка (зашифровуватися може як весь трафік, так і його частина), що забезпечує конфіденційність інформації, яка передається. Для захисту інформації на фізичному рівні застосовують скремблюван- ня, шифрувальні модеми, спеціалізовані адаптери.
Переваги реалізації засобів захисту:
■	апаратна реалізація;
■	простота застосування;
■	повний захист трафіка;
■	 прозорість виконання засобами захисту своїх функцій.
Недоліки застосування засобів захисту:
■	 негнучкість рішень (фіксований тип каналу, складність адаптації до мережної топології, фіксована продуктивність);
■	 низька сумісність;
■	 висока вартість.
Завдання захисту інформації на мережному рівні:
■	захист інформації безпосередньо в пакетах, що передаються по мережі;
■	 захист трафіка мережі, тобто, шифрування всієї інформації у каналі;
■	 контроль доступу до ресурсів мережі, тобто, захист від несанкціонованих користувачів і від доступу санкціонованих користувачів до інформації, що їм не призначена.
Для вирішення завдань захисту на мережному рівні можуть використовуватись:
■	 пакетні фільтри;
■	 адміністративний захист на маршрутизаторах (у тому числі таих, що шифрують);
■	 протоколи захисту інформації мережного рівня (захист і автен- тифікація трафіка);
■	 тунелювання;
■	 векторизація;
■	 динамічний розподіл мережних адрес;
■	 захист топології.
Переваги засобів захисту:
■	 повнота контролю трафіка;
■	 універсальність;
■	 прозорість;
■	 сумісність;
■	 адаптація до топології мережі.
Недолік — неповнота контрольованих подій (непідконтрольність транспортних та прикладних протоколів).
Для усунення загроз на транспортному рівні можуть використовуватись наступні рішення:
■	 захист у складі міжмережних екранів (контроль доступу до прикладних програм, керування доступом до серверів);
■	 ргоху-системи;
■	 протоколи захисту транспортного рівня (захист і автентифікація даних).
Переваги засобів захисту:
■	 розвинена функціональність;
■	 висока гнучкість захисту.
Недоліки засобів захисту:
■	 неповнота захисту;
■	 непідконтрольність подій у рамках прикладних і мережних протоколів.
Засоби захисту на представницькому рівні:
■	 вбудований захист прикладних програм;
■	 міжмережні екрани з фільтрацією прикладних протоколів;
■	 ргоху-системи і т.ін.
Переваги захисту:
■	 повнота і висока функціональність у рамках конкретної прикладної програми;
■	 контроль на рівні дій конкретного користувача (процесу).
Недоліки розташування засобів захисту на прикладному рівні:
■	 відсутність універсальності;
■	 обмеженість рамками заданого набору прикладних програм;
■	 непідконтрольність подій на нижчих рівнях керування.
Розділ 8
Критерії безпеки інформаційних технологій
8.1.	Загальні відомості про вимоги та критерії оцінки безпеки інформаційних технологій
8.1.1.	 Основні поняття про стандарти інформаційної безпеки
Одними з найбільш важливих нормативно-технічних документів, які стимулюють розвиток захищених інформаційних систем, мереж і засобів є документи, що стандартизують вимоги та критерії оцінки безпеки.
Стандарти інформаційної безпеки — це стандарти забезпечення захисту, призначені для взаємодії між виробниками, споживачами і експертами з кваліфікації продуктів інформаційних технологій у процесі створення та експлуатації захищених систем обробки інформації.
Стандарти забезпечення захисту звичайно містять опис послідовності оцінок, які необхідно виконати, щоб вважати дану характеристику безпеки підтвердженою з точки зору атестації захисту, або множину характеристик безпеки, які повинна забезпечити система захисту, щоб її можна було використовувати в даному конкретному режимі забезпечення безпеки або у відповідності до загальної стратегії захисту.
Найбільш значними стандартами інформаційної безпеки є (у хронологічному порядку):
■	 Критерії безпеки комп'ютерних систем;
■	 Європейські критерії безпеки інформаційних технологій;
■	 Федеральні критерії безпеки інформаційних технологій;
■	 Канадські критерії безпеки комп'ютерних систем;
■	 Загальні критерії безпеки інформаційних технологій.
8.1.2.	 Критерії безпеки комп гютерних систем
Критерії безпеки комп’ютерних систем [Trusted Computer System Criteria (TCSC)] — стандарт інформаційної безпеки, розроблений міністерством оборони США у 1983 році з метою визначення вимог безпеки, що пред'являються до апаратного, програмного і спеціального забезпечення комп'ютерних систем і вироблення відповідної методології аналізу політики безпеки, що реалізується в комп'ютерних системах воєнного призначення.
Інша назва— “Жовтогаряча книга”. У критеріях пропонуються три категорії вимог безпеки: політика безпеки, аудит і коректність— в рамках яких сформульовані шість базових вимог безпеки:
■	 політика«безпеки, мітки — в рамках політики безпеки;
■	 ідентифікація та автентифікація, реєстрація та облік — в рамках аудиту;
■	 контроль коректності функціонування засобів захисту, безперервність захисту — в рамках коректності.
Перші чотири вимоги спрямовані безпосередньо на забезпечення безпеки інформації, а дві останні — на якість самих засобів захисту.
“Жовтогаряча книга” передбачає чотири групи критеріїв, які відповідають різним ступеням захищеності: від мінімальної (група D) до формально доведеної (група А). Кожна група включає один або декілька класів.
Групи D (мінімальний захист) і А (верифікований захист) містять по одному класу [класи D1 (мінімальний захист) і А1 (формальна верифікація) відповідно], група С (дискреційний захист)— класи СІ (дискреційний захист) С2 (керування доступом), а група В (мандатний захист) — В1 (захист із застосуванням міток безпеки), В2 (структурований захист), ВЗ (домени безпеки), які характеризуються різними наборами вимог безпеки. Рівень безпеки збільшується при русі від групи D до групи А, а всередині групи — із збільшенням номера класу.
Критерії безпеки комп'ютерних систем здійснили великий вплив на розробку керівних документів інших країн, зокрема на розробку керівних документів Державної технічної комісії при Президенті Російської федерації [14, 15, 16, 17, 18]. Цей вплив, в основному, відображається в орієнтованості цих документів на системи воєнного призначення та у використанні єдиної універсальної шкали оцінки ступеню захищеності.
8.1.3.	Європейські критерії безпеки інформаційних технологій
Європейські критерії безпеки інформаційних технологій [Information Technology Security Evaluation Criteria (ITSEC)] — стандарт інформаційної безпеки, розроблений у країнах Європи (Франція, Німеччина, Нідерланди та Великобританія) у 1991 році. “Європейські критерії” розглядають наступні завдання засобів інформаційної безпеки:
■	 захист інформації від несанкціонованого доступу з метою забезпечення конфіденційності;
■	 забезпечення цілісності інформації за допомогою захисту її від несанкціонованої модифікації або знищення;
■	 забезпечення працездатності систем за допомогою протидії загрозам відмови в обслуговуванні.
Для вирішення проблеми визнання засобів захисту ефективними в критеріях уведене поняття гарантій засобів захисту. Гарантії включають у себе два аспекти: ефективність, що відображає відповідність засобів безпеки задачам, що вирішуються, і коректність, що характеризує процес їх розробки й функціонування. Загальна оцінка рівня безпеки системи складається з функціональної потужності засобів захисту і рівня гарантій їхньої реалізації.
Рівні гарантій в “Європейських критеріях” — сім рівнів гарантій від ЕО до Е6 (у порядку зростання). Рівень ЕО означає мінімальні гарантії (аналог рівня D “Жовтогарячої книги”). При перевірці гарантій аналізується весь життєвий цикл системи — від початкової фази проектування до експлуатації і супроводження. Рівні гарантій від Е1 до Е6 вишикувані з наростанням вимог ретельності контролю. Так, на рівні Е1 аналізується тільки загальна архітектура системи, а гарантії засобів захисту підтверджується функціональним тестуванням. На рівні ЕЗ до аналізу залучаються вихідні тексти програм і схеми апаратного забезпечення. На рівні Е6 потрібний формальний опис функцій безпеки, загальної архітектури, а також політики безпеки.
Рівні безпеки в “Європейських критеріях” — рівні для визначення ступеню безпеки системи. В “Європейських критеріях” визначені три рівні безпеки: базовий, середній і високий.
Безпека вважається базовою, якщо засоби захисту здатні протистояти окремим випадковим атакам. Безпека вважається середньою, якщо засоби захисту здатні протистояти зловмисникам, що мають обмежені ресурси та можливості. Безпеку можна вважати високою, якщо є впевненість, що засоби захисту можуть бути подолані тільки зловмисниками з високою кваліфікацією, набір можливостей і ресурсів якого виходить за межі розумного.
“Європейські критерії-” покладені в основу багатьох стандартів безпеки комп’ютерних систем. На основі цих критеріїв Департаментом спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації Служби безпеки України розроблені нормативні документи системи технічного захисту інформації України стосовно технічного захисту інформації на програмно-керованих АТС загального користування [55, 56, 57, 58, 59].
8.1.4.	Федеральні критерії безпеки інформаційних технологій
Федеральні критерії безпеки інформаційних технологій [Federal Criteria for Information Technology Security (FCITS)] — стандарт інформаційної безпеки, розроблений Національним інститутом стандартів і технологій США (NIST) і Агентством національної безпеки США (NSA) у 1990-х роках для використання в Американському федеральному стандарті з обробки інформації (Federal Information Processing Standard), який повинен був замінити “Жовтогарячу книгу”.
“Федеральні критерії-” охоплюють практично весь спектр проблем, пов'язаних із захистом та забезпеченням безпеки, оскільки включають усі аспекти конфіденційності, цілісності та працездатності. Основними об'єктами застосування вимог безпеки критеріїв є продукти інформаційних технологій (ІТ-продукти) і системи обробки інформації. Ключовим поняттям концепції інформаційної безпеки “Федеральних критеріїв” є поняття профілю захисту.
Відповідно до “Федеральних критеріїв” процес розробки систем обробки інформації здійснюється у вигляді послідовності наступних основних етапів:
■	 розробка та аналіз профілю захисту;
■	 розробка і кваліфікаційний аналіз ІТ-продуктів;
■ компонування й сертифікація системи обробки інформації.
“Федеральні критерії-” регламентують тільки перший етап цієї схеми: розробку та аналіз профілю захисту. Процес створення ІТ-продуктів і компонування систем обробки інформації залишаються за межами цього стандарту.
8.1.5.	Канадські критерії безпеки комп'ютерних систем
Канадські критерії безпеки комп’ютерних систем [Canadian Trusted Computer Product Evaluation Criteria (CTCPEC)]— національний стандарт інформаційної безпеки, розроблений Центром безпеки відомства безпеки зв'язку Канади (Canadian System Security Centre Communication Security l-stablishment) в 1990-х роках.
“Канадські критерії” використовуються для розробки вимог безпеки, специфікацій засобів захисту та сертифікації програмного забезпечення робочих станцій, багатопроцесорних обчислювальних систем, персональних і багатокористувальницьких операційних систем, систем керування базами даних, розподілених, мережних, вбудованих, проблемно-орієнтованих та інших систем.
В “Канадських критеріях” пропонується оригінальний підхід до опису взаємодії користувачів із комп'ютерною системою, інваріантний по відношенню до політики безпеки. Усі компоненти системи, які знаходяться під керуванням ядра безпеки, називаються об'єктами.
Об’єкти можуть знаходитися в одному з наступних трьох станів: об- єкт-користувач, об'єкт-процес, пасивний об'єкт, і, в залежності від стану, позначають користувачів, процеси та об'єкти відповідно.
При описі критеріїв конфіденційності та цілісності (довільного та нормативного керування доступом і цілісністю) в “Канадських критеріях” використовується поняття тег.
Тега — це сукупність атрибутів, асоційованих з користувачем, процесом або проектом. Тегою може бути унікальний ідентифікатор, мітка безпеки або цілісності, криптографічний ключ, таблиця прав доступу або інші атрибути у відповідності з реалізованою в комп'ютерній системі політикою безпеки.
У критеріях застосований дуальний принцип подання вимог безпеки у вигляді функціональних вимог до засобів захисту та вимог до гарантій їхньої реалізації. “Канадські критерії-” є добре збалансованим конгломератом “Жовтогарячої книги” і “Федеральних критеріїв”, посилених вимогами гарантій реалізації політики безпеки, і поряд з іншими стандартами послужили основою для розробки Загальних критеріїв безпеки інформаційних технологій.
Канадські критерії безпеки комп'ютерних систем були покладені в основу Критеріїв оцінки захищеності інформації в комп'ютерних системах від несанкціонованого доступу [49,50,51,52,53], розроблених Департаментом спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації Служби безпеки України для системи технічного захисту інформації України.
8.2.	Основні положення загальних критеріїв безпеки інформаційних технологій
8.2.1.	Мета розробки, основні положення та склад “Загальних критеріїв”
Загальні критерії безпеки інформаційних технологій [Common Criteria for Information Technology Security Evaluation (CCI-TSE)] — стандарт інформаційної безпеки [81], що узагальнює зміст і досвід використання “Оранжевої книги”.
В ньому розвинені "Європейські критерії", втілена в реальні структури концепція типових профілів захисту “Федеральних критеріїв” США і відповідно до “Канадських критеріїв” представлена однакова основа для формулювання розробниками, користувачами та оцінювачами інформаційних технологій (експертами з кваліфікації) вимог, метрик і гарантій безпеки.
Версія 2.1 цього стандарту затверджена Міжнародною організацією із стандартизації (ISO) в 1999 році в якості міжнародного стандарту інформаційної безпеки ISO/IES 15408.
Матеріали стандарту являють собою енциклопедію вимог і гарантій з інформаційної безпеки, які можуть відбиратися та реалізовуватися у функціональні стандарти (профілі захисту) забезпечення інформаційної безпеки для конкретних систем, мереж і засобів як користувачами (по відношенню до того, що вони хочуть одержати в продукті, який пропонується), так і розробниками й операторами мереж (по відношенню до того, що вони гарантують у продукті, який реалізується).
До складу “Загальних критеріїв” входять три основні частини (рис. 8.1):
■	 частина 1 — “Введення та загальна модель” [Part I: Introduction and general model];
■	 частина 2 —“Вимоги до функцій безпеки” [Part I: Security functional requirements];
■	 частина 3 — “Вимоги гарантій безпеки” [Part I: Security assurance requirements].
За межі стандарту винесена частина 4 — “Наперед визначені профілі захисту” — з причини необхідності постійного поповнення каталогу профілів захисту.
Основними компонентами безпеки “Загальних критеріїв” є:
■	 потенційні загрози безпеці та завдання захисту;
■	 політика безпеки;
■	 продукт інформаційних технологій;
■	 профіль захисту;
■	 проект захисту;
■	 функціональні вимоги безпеки;
■	 вимоги гарантій безпеки;
■	 рівні гарантій.
ЗАГАЛЬНІ КРИТЕРІЇ БЕЗПЕКИ ІНФОРМАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ
Common Criteria for Information Technology Security Evaluation (CCITSE) august version 2.1 CCIMB-99-032 International Standard ISO/IES 15408

Склад критеріїв
Основні компоненти критеріїв

j

Частина 1 - Вступ та загальна модель Part 1: Introduction and general model
Загрози безпеці threat
Завдання захисту	\
security target	

з
Політика безпеки security polity

з

Частина 2 - Вимоги до функцій безпеки
Part 2: Security functional requirements
Частина 3 - Вимоги гарантій безпеки Part 3: Security assurance requirements
/Продукт інформаційних технологіиу у	IT-product	J|
Профіль захисту Protection Profile (РР)
Проект захисту Security Target (ST)
Функціональні вимоги захисту \ security functional requirements
Вимоги гарантій безпеки security assurance requirements
Рівні гарантій безпеки \ .Evaluation Assurance Level (EAU) J

Рис. 8.1. Структура Загальних критеріїв безпеки інформаційних технологій
Стандарт “Загальних критеріїв” описує тільки загальну схему проведення кваліфікаційного аналізу та сертифікації, але не регламентує процедуру їх здійснення. Питанням методології кваліфікаційного аналізу та сертифікації присвячений окремий документ авторів “Загальних критеріїв” — Загальна методологія оцінки безпеки інформаційних технологій [Common Methodology for Information Technology Security Evaluation (CMITSE)], який є додатком до стандарту.
Кваліфікаційний аналіз [evaluation] — це аналіз обчислювальної системи з метою визначення рівня її захищеності та відповідності вимогам безпеки на основі критеріїв стандарту інформаційної безпеки. Інша назва — кваліфікування рівня безпеки (рис. 8.2).
Згідно “Загальних критеріїв”, кваліфікаційний аналіз може здійснюватися як паралельно з розробкою IT-продукту, так і після її завершення.
Для проведення кваліфікаційного аналізу розробник продукту повинен надати наступні матеріали:
■	 профіль захисту;
■	 проект захисту;
■	 різноманітні обґрунтування і підтвердження властивостей та можливостей IT-продукту, одержані розробником;

сам ІТ-продукт;
додаткові відомості, одержані шляхом проведення різноманітних незалежних експертиз.

Ґ				
	Розробка		
	ІТ-продукту		
			2	
		
ґ			\	
	ІТ-продукт		
			2	
Ґ Вимоги безпеки Л профілю захисту та
V проекту захисту,
:	А	•
і
Критерії кваліфікації рівня безпеки
Кваліфікаційний
аналіз
ІТ-продукту

Експлуатація
ІТ-продукту
Результати
кваліфікаційного
м
аналізу
4 , ;■■■ ^
І
І
І

Рис. 8.2. Кваліфікаційний аналіз
Процес кваліфікаційного аналізу включає три стадії:
■	 аналіз профілю захисту на предмет його повноти, несуперечності, реалізованості та можливості використання у вигляді набору вимог для продукту, що аналізується;
■	 аналіз проекту захисту на предмет його відповідності вимогам профілю захисту, а також повноти, несуперечності, реалізованості і можливості використання у вигляді еталона при аналізі ІТ-продук-
ту;
■	 аналіз ІТ-продукту на предмет відповідності проекту захисту.
Результатом кваліфікаційного аналізу є висновок про те, що підданий аналізу ІТ-продукт відповідає представленому проекту захисту.
8.2.2.	 Потенційні загрози безпеці та типові завдання захисту
Загрози безпеці обчислювальної системи — впливи на обчислювальну систему, які прямо або побічно можуть нанести шкоду її безпеці. Розробники вимог безпеки та засобів захисту виділяють три види загроз:
■	загрози порушення конфіденційності інформації;
■	загрози порушення цілісності інформації;
■	загрози порушення працездатності системи (відмови в обслуговуванні).

Загрози порушення конфіденційності — загрози безпеці обчислювальної системи, спрямовані на розголошення інформації з обмеженим доступом.
Загрози порушення цілісності — загрози безпеці обчислювальної системи, що полягають у спотворенні або зміні неавторизованим користувачем інформації, що зберігається або передається. Цілісність інформації може бути порушена як зловмисником, так і в результаті об'єктивних впливів з боку середовища експлуатації системи. Найбільш актуальна ця загроза для систем передавання інформації— комп'ютерних мереж і систем телекомунікації.
Загрози порушення працездатності—загрози безпеці обчислювальної системи, спрямовані на створення ситуацій, коли в результаті навмисних дій понижується працездатність обчислювальної системи, або її ресурси стають недоступними.
Завдання захисту — в “Загальних критеріях” декларуються наступним чином:
■	 захист від загроз порушення конфіденційності (несанкціонованого одержання) інформації з усіх каналів її витоку, особливо за рахунок каналів ПЕМВН і прихованих (таємних) каналів зв'язку;
■	 захист від загроз порушення цілісності (несанкціонованого змінювання інформації);
■	 захист від загроз порушення доступності інформації (несанкціонованого або випадкового обмеження інформації та ресурсів самої системи);
■	 захист від загроз аудиту системи (наприклад, загрози несанкціонованих вторгнень у систему, маніпуляцій з протоколами обміну та аудиту, із загальносистемним програмним забезпеченням).
8.2.3.	Політика безпеки
Політика безпеки [security policy] — сукупність законів, норм і правил, що регламентують порядок обробки, захисту і розповсюдження інформації комп'ютерної системи.
В системах зв’язку політика безпеки є частиною загальної політики безпеки оператора зв'язку і може включати, зокрема, положення державної політики у галузі захисту інформації.
Для кожної системи (підсистеми) зв'язку політика безпеки може бути індивідуальною і може залежати від технології передавання, обробки та зберігання інформації, що реалізується, особливостей системи зв'язку, середовища експлуатації і від багатьох інших факторів. Політика повинна визначати ресурси системи зв'язку, які потребують захисту, зокрема, встановлювати категорії інформації, яка передається, оброблюється та зберігається в системі. Мають бути сформульовані основні загрози для системи зв'язку, персоналу, інформації різних категорій і вимоги до захисту від цих загроз.
Складовими частинами загальної політики безпеки в системі зв'язку мають бути політики забезпечення конфіденційності, цілісності і доступності інформації, що передається, оброблюється і зберігається. Відпові дальність персоналу за виконання положень політики безпеки має бути персоніфікована.
Частина політики безпеки, яка регламентує правила доступу користувачів і процесів системи зв'язку, складає правила розмежування доступу.
8.2.4.	 Продукт інформаційних технологій
Продукт інформаційних технологій (ІТ-продукт)— сукупність апаратних і (або) програмних засобів, яка поставляється кінцевому споживачеві як готовий до використання засіб обробки інформації. Сукупність ІТ-про- дуктів об'єднується в функціонально закінчений комплекс (продукт) для вирішення конкретної прикладної задачі в системі обробки інформації.
Принциповою відмінністю між ІТ-продуктом і системою обробки інформації є наступне. ІТ-продукт звичайно розробляється дня використання в багатьох системах обробки інформації, тому його розробник орієнтується тільки на найзагальніші вимоги до середовища його експлуатації (умови його застосування і потенційні загрози інформації).
Навпаки, система обробки інформації розроблюється вузько спеціалізованою для вирішення конкретних прикладних задач і під конкретні вимоги споживачів, що дозволяє у повній мірі враховувати специфіку впливу з боку конкретного середовища експлуатації. Саме тому ІТ-продукт, а не система обробки інформації, декларується в стандарті як універсальний компонент безпеки.
8.2.5.	 Профіль захисту
Профіль захисту [Protection Profile (РР)] -— спеціальний нормативний документ, що регламентує сукупність завдань захисту, функціональних вимог безпеки, вимог гарантій безпеки та їхнє обґрунтування. Профіль захисту визначає вимоги безпеки до певної категорії ІТ-продуктів, не уточнюючи методи і засоби їх реалізації. За допомогою профілю захисту споживачі формують свої вимоги до розробників ІТ-продуктів.
Профіль захисту містить вступ, опис ІТ-продукту, середовище експлуатації, завдання захисту, вимоги безпеки, додаткові відомості, обґрунтування (рис. 8.3).
Профіль захисту: вступ [РР introduction] — розділ профілю захисту, який містить всю інформацію для пошуку профілю захисту в бібліотеці профілів. Вступ складається з ідентифікатора профілю захисту та огляду змісту. Ідентифікатор профілю захисту являє собою унікальне ім'я для його пошуку серед подібних йому профілів і позначення посилань на нього.
Огляд змісту профілю захисту містить коротку анотацію профілю захисту, на основі якої споживач може зробити висновок про придатність даного профілю захисту.
Профіль захисту: опис ІТ-продукту [TOE description] — розділ профілю захисту, який містить коротку характеристику ІТ-продукту, призначення, принцип роботи, методи використання і т. ін. Ця інформація не підлягає кваліфікаційному аналізу та сертифікації, але подається розробникам і екс-
портам для пояснення вимог безпеки і визначення їхньої відповідності до іавдань, що вирішуються за допомогою ІТ-продукту.
С
Профіль захисту
Protection profile (РР)

	Ідентифікатор	
І			
І			
k		Огляд змісту	
Умови експлуатації
Вступ РР introduction
Опис ІТ-продукту TOE description

Ч

Загрози безпеці

Політика безпеки
Завдання захисту ІТ-продукту
Середовище експлуатації TOE security environment
Щч .ч ■"	і	,	г.	І
Завдання захисту security objectives

Інші завдання захисту

Функціональні вимоги
Вимоги безпеки IT security requirements

Вимоги гарантій
Вимоги до середовища експлуатації
Додаткові відомості РР application notes
Ґ \		Обгрунтування завдань захисту	
Обгрунтування				
rationale	1			
^ j	ї		Обгрунтування вимог безпеки	
т*. V „ ^ ; ч * ; vao			
Рис.8.3. Структура профілю захисту

Профіль захисту: середовище експлуатації [TOE security environment] — розділ профілю захисту, що містить опис усіх аспектів функціонування ІТ-продукту, пов’язаних з безпекою. В середовищі експлуатації описуються умови експлуатації, загрози безпеці, політика безпеки.
Опис умов експлуатації ІТ-продукту повинен містити вичерпну характеристику середовища його експлуатації з точки зору безпеки, в тому числі обмеження на умови його застосування.
Опис загроз безпеці, що діють у середовищі експлуатації, яким повинен протистояти захист ІТ-продукту. Для кожної загрози повинно бути вказане її джерело, метод і об'єкт впливу.
Опис політики безпеки повинен визначати і, при необхідності, пояснювати правила політики безпеки, яка повинна бути реалізована в ІТ-продукті.

Профіль захисту: завдання захисту [security objectives] — розділ профілю захисту, що відображає потреби користувачів у протидії потенційним загрозам безпеці і (або) реалізації політики безпеки. До складу завдань захисту входять завдання захисту ІТ-продукту та інші завдання захисту.
Завдання захисту ІТ-продукту повинні визначати та регламентувати потреби в протидії потенційним загрозам безпеці і (або) у реалізації політики безпеки.
Інші завдання захисту повинні регламентувати потреби в протидії потенційним загрозам безпеці і (або) у реалізації політики безпеки інших компонентів комп'ютерної системи, що не відносяться до сфери інформаційних технологій.
Профіль захисту: вимоги безпеки [IT security requirements] — розділ профілю захисту, що містить вимоги, яким повинен задовольняти ІТ-про- дукт для вирішення завдань захисту (типових, спеціальних і т. ін.). В розділі виставляються функціональні вимоги безпеки, вимоги гарантій безпеки, вимоги до середовища експлуатації.
Функціональні вимоги повинні містити тільки типові вимоги, передбачені тільки відповідними розділами “Загальних критеріїв”. Необхідно забезпечити такий рівень деталізації вимог, який дозволяє продемонструвати їх відповідність до завдань захисту. Функціональні вимоги можуть дозволяти або забороняти використання конкретних методів і засобів захисту.
Вимоги гарантій містять посилання на типові вимоги рівнів гарантій “Загальних критеріїв”, проте допускають і визначення додаткових вимог гарантій.
Вимоги до середовища експлуатації є необов’язковими і можуть містити функціональні вимоги та вимоги гарантій, яким повинні задовольняти компоненти інформаційних технологій, що складають середовище експлуатації ІТ-продукту. На відміну від попередніх розділів, використання типових вимог “Загальних критеріїв” є бажаними, але не обов'язковими.
Профіль захисту: додаткові відомості [РР application notes] — необов'язковий розділ профілю захисту, що містить будь-яку додаткову інформацію, корисну для проектування, розробки, кваліфікаційного аналізу та сертифікації ІТ-продукту.
Профіль захисту: обґрунтування [rationale] — розділ профілю захисту, який повинен демонструвати, що профіль захисту містить повну й зв'язну множину вимог, і що ІТ-продукт, який задовольняє їм, буде протистояти загрозам безпеці середовища експлуатації. Розділ складається з обґрунтування завдань захисту та обґрунтування вимог безпеки.
Обґрунтування завдань захисту повинно демонструвати, що завдання, які пропонуються у профілі, відповідають параметрам середовища експлуатації, а їх вирішення дозволить ефективно протистояти загрозам безпеці і реалізувати політику безпеки.
Обґрунтування вимог безпеки показує, що вимоги безпеки дозволяють ефективно вирішувати завдання захисту, оскільки:
■ сукупність цілей окремих функціональних вимог безпеки відповідають встановленим завданням захисту;
■	 вимоги безпеки є пов'язаними, тобто не суперечать, а взаємно підсилюються;
■	 вибір вимог є виправданим (особливо це відноситься до додаткових вимог);
■	 вибраний набір функціональних вимог і рівень гарантій відповідають завданням захисту.
Профіль захисту служить керівництвом для виробника та розробника ІТ-продукту, які повинні на його основі і технічних рекомендацій, що запропоновані ним, розробити проект захисту, який служить керівництвом для кваліфікаційного аналізу та сертифікації ІТ-продукту.
8.2.6.	Проект захисту
Проект захисту [Security Target (ST)] — нормативний документ, який включає вимоги та завдання захисту ІТ-продукту, а також описує рівень функціональних можливостей, реалізованих у ньому засобів захисту, їх обгрунтування і підтвердження ступеню їхніх гарантій. Профіль захисту, з одного боку є відправною точкою для розробника системи, а з іншої являє собою еталон системи в ході кваліфікаційного аналізу.
Профіль захисту містить вступ, опис ІТ-продукту, середовище експлуатації, завдання захисту, вимоги безпеки, загальні специфікації ІТ-продукту, заявку на відповідність профілю захисту, обґрунтування (рис. 8.4). Багато розділів проекту захисту співпадають із однойменними розділами профілю захисту.
Проект захисту: вступ [ST introduction] — розділ проекту захисту, який містить інформацію, необхідну для ідентифікації проекту захисту, визначення призначення, а також огляд його змісту та заявку на відповідність вимогам “Загальних критеріїв”.
Ідентифікатор проекту захисту— унікальне ім'я проекту захисту для його пошуку та ідентифікації, а також відповідного ІТ-продукту.
Огляд змісту проекту захисту— достатньо докладна анотація проекту захисту, що дозволяє споживачам визначати придатність ІТ-продукту для вирішення завдань.
Заявка на відповідність “Загальним критеріям” — опис усіх властивостей ІТ-продукту, що підлягають кваліфікаційному аналізу на основі “Загальних критеріїв”.
Проект захисту: опис ІТ-продукту [TOE description] — розділ проекту захисту, який містить коротку характеристику ІТ-продукту, призначення, принцип роботи, методи використання і т.ін. Ця інформація не підлягає кваліфікаційному аналізу та сертифікації, але подається розробникам і експертам для пояснення вимог безпеки і визначення їхньої відповідності завданням, що вирішуються за допомогою ІТ-продукту.
Проект захисту: середовище експлуатації [TOE security environment] — розділ проекту захисту, що містить опис усіх аспектів функціонування ІТ- нродукту, пов'язаних з безпекою. В середовищі експлуатації описуються умови експлуатації, загрози безпеці, політика безпеки.

Рис. 8.4. Структура проекту захисту

Опис умов експлуатації ІТ-продукту повинен містити вичерпну характеристику середовища його експлуатації з точки зору безпеки, в тому числі обмеження на умови його застосування.
Опис загроз безпеці, що діють у середовищі експлуатації, яким повинен протистояти захист ІТ-продукту. Для кожної загрози повинно бути вказане її джерело, метод і об’єкт впливу.
Опис політики безпеки повинен визначати і, при необхідності, пояснювати правила політики безпеки, яка повинна бути реалізована в ІТ-продукті.
Проект захисту: завдання захисту [security objectives] — розділ проекту іахисту, що відображає потреби користувачів у протидії потенційним загрозам безпеці і (або) реалізації політики безпеки. До складу задач захисту входять завдання захисту ІТ-продукту та інші завдання захисту.
Завдання захисту ІТ-продукту повинні визначати і регламентувати потреби в протидії потенційним загрозам безпеці і (або) у реалізації політики безпеки.
Інші завдання захисту повинні регламентувати потреби в протидії погон цій ним загрозам безпеці і (або) у реалізації політики безпеки інших компонентів комп’ютерної системи, що не відносяться до сфери інформаційних технологій.
Проект захисту: вимоги безпеки [IT security requirements] — розділ проекту захисту, що містить вимоги безпеки до ІТ-продукту, якими керувався виробник у ході його розробки. Цей розділ дещо відрізняється від аналогічного розділу профілю захисту.
Розділ функціональних вимог безпеки до ІТ-продукту, на відміну від відповідного розділу профілю захисту, допускає використання, крім типових вимог “Загальних критеріїв”, і інших, специфічних для даного продукту та середовища його експлуатації. При описі таких спеціальних вимог необхідно зберігати стиль “Загальних критеріїв” і забезпечувати властиву їм ступінь деталізації.
Розділ вимог гарантій безпеки може включати рівні гарантій, не передбачені в “Загальних критеріях”. В даному випадку опис рівня гарантій повинен бути чітким, несуперечливим і мати ступінь деталізації, що допускає його використання в ході кваліфікаційного аналізу. При цьому бажано використати стиль і деталізацію опису рівнів гарантій, прийняті в “Загальних критеріях”.
Проект захисту: загальні специфікації ІТ-продукту [TOE summary specification] — розділ проекту захисту, який описує механізми реалізації завдань захисту за допомогою визначення багаторівневих специфікацій засобів захисту у відповідності до функціональних вимог безпеки та вимог гарантій безпеки, що пред’являються. Складаються зі специфікацій функцій захисту та специфікацій рівня гарантій.
Проект захисту: заявка на відповідність профілю захисту [РР claims] — необов'язковий розділ проекту захисту, який містить матеріали, необхідні для підтвердження заявки. Для кожного профілю захисту, на реалізацію якого претендує проект захисту, цей розділ повинен містити посилання на профіль захисту, відповідність профілю захисту, удосконалення профілю захисту.
Посилання на профіль захисту однозначно ідентифікує профіль захисту, на реалізацію якого претендує проект захисту, із зазначенням випадків, в яких рівень захисту, що забезпечується, перевершує вимоги профілю з коректною реалізацією усіх його вимог без виключення. Відповідність профілю захисту визначає можливості ІТ-продукту, які реалізують завдання захисту і вимоги, що містяться в профілі захисту.
Удосконалення профілю захисту відображає можливості ІТ-продукту, які виходять за рамки завдань захисту та вимог, встановлених у профілі захисту.
Проект захисту: обґрунтування [rationale] — розділ проекту захисту, який повинен показувати, що проект захисту містить повну і зв'язну множину вимог, що ІТ-продукт, який реалізує їх, буде ефективно протистояти загрозам безпеці. Крім того, обґрунтування містить підтвердження заявленої відповідності профілю захисту. Розділ деталізується у наступному.
Обґрунтування завдань захисту повинно демонструвати, що завдання захисту, заявлені в проекті захисту, відповідають властивостям середовища експлуатації, тобто, їх вирішення дозволить ефективно протидіяти загрозам безпеці і реалізувати вибрану під них політику безпеки.
Обґрунтування вимог безпеки показує, що виконання цих вимог дозволяє вирішити завдання захисту тому, що:
■	 сукупність функціональних вимог безпеки та вимог гарантій безпеки, а також умов експлуатації ІТ-продукту відповідають завданням захисту;
■	 усі вимоги безпеки є несуперечливими і взаємно підсилюють одна одну;
■	 вибір вимог є виправданим;
■	 рівень функціональних можливостей засобів захисту відповідає завданням захисту.
Обґрунтування загальних специфікацій ІТ-продукту повинно демонструвати, що засоби захисту та методи забезпечення їхніх гарантій відповідають вимогам, що пред'являються, оскільки:
■	 сукупність засобів захисту задовольняє функціональним вимогам;
■	 необхідний рівень безпеки та надійності захисту забезпечується засобами, що запропоновані;
■	 заходи, спрямовані на забезпечення гарантій реалізації функціональних вимог, відповідають вимогам гарантій.
Обґрунтування відповідності профілю захисту показує, що вимоги проекту захисту підтримують всі вимоги профілю захисту. Для цього повинно бути показано, що:
■	 усі удосконалення завдань захисту, порівняно з профілем захисту, реалізовані коректно і в напрямку їхнього розвитку та конкретизації;
■	 усі удосконалення вимог безпеки, порівняно з профілем захисту, реалізовані коректно і в напрямку їхнього розвитку та конкретизації;
■	 усі завдання захисту профілю захисту успішно реалізовані, і всі вимоги профілю захисту вдоволені;
■	 ніякі додатково введені в проект захисту спеціальні завдання захисту та вимоги безпеки не суперечать профілю захисту.
8.3.	Функціональні вимоги до засобів захисту
8.3.1.	Загальна характеристика функціональних вимог безпеки
Функціональні вимоги безпеки (ФВБ) [security functional requirements] — вимоги безпеки, які в “Загальних критеріях” регламентують функціонування компонентів ІТ-продукту, що забезпечують безпеку, і визначають можливості засобів захисту. ФВБ декларуються у вигляді добре розробленої формальної структури. Набір ФВБ узагальнює усі існуючі раніше ( гандарти інформаційної безпеки і відрізняється всеосяжною повнотою і майдокладнішою деталізацією. ФВБ розділені на 11 класів функціональних вимог безпеки і 67 розділів функціональних вимог.
Опис кожної вимоги будується за наступною схемою (рис. 8.5):
■	 назва [component identification], що містить унікальну назву вимоги, яка використовується для посилань на неї із профілю і проекту захисту;
■	 зміст вимоги [functional elements], де проводиться основна думка про те, що функціональний склад вимоги “Загальні критерії'” дозволяють використовувати тільки без змін, що забезпечує їх стандартизацію;
■	 сполучені вимоги [dependencies], що є необов'язковим пунктом, який містить список вимог різних розділів і класів, виконання яких розглядається як необхідна попередня умова для реалізації даної вимоги.
Клас ФВБ [functional class] — в “Загальних критеріях” — верхній рівень формальної структури функціональних вимог безпеки. Містить наступні елементи:
■	 назву класу [class name];
■	 опис класу [class introduction];
■	 розділи ФВБ [functional families].
Функціональні вимоги розподілені на 11 класів ФВБ (рис. 8.6):
■	 аудит;
■	 причетність до прийому/передавання;
■	 криптографія;
■	 захист інформації;
■	 ідентифікація та автентифікація;
■	 керування безпекою;
■	 конфіденційність роботи в системі;
■	 надійність засобів захисту;
■	 контроль за використанням ресурсів;
■	 контроль доступу до системи;
■	 пряма взаємодія.
ФУНКЦІОНАЛЬНІ ВИМОГИ БЕЗПЕКИ |
security functional requirements
А
Класи functional class
	
	Назва	
		
	Опис класу	

	
Розділи assurance family		

Назва та позначення
Опис розділу Ранжирування вимог Керовані параметри Об'єкти реєстрації та обліку
Вимоги
components
Назва
Зміст
dependencies
 	 Сполучні	вимоги
Рис. 8.5. Структура функціональних вимог безпеки
Зміст класів ФВБ відрізняється своєю всеохоплюючою повнотою і багаторівневим підходом до забезпечення безпеки. Окремі класи вимог спрямовані на забезпечення безпеки самих засобів захисту, контролю за експлуатацією системи, забезпечення конфіденційності сеансів доступу до системи та організації обміну інформацією.
Вимоги конфіденційності, цілісності та керування доступом об'єднані в один клас захисту інформації, що виглядає цілком логічно і повністю від
повідає їх призначенню. Слід відзначити наявність, крім політики керування доступом, також політики керування інформаційними потоками, а також відділення вимог до політики безпеки від вимог до засобів реалізації.

Рис. 8.6. Класи функціональних вимог

Клас вимог до безпеки самих засобів захисту є найбільш об’ємним, що визначається високим ступенем деталізації включених до нього вимог до методів і засобів забезпечення нормального функціонування засобів захисту.
Особлива увага приділяється контролю за доступом до системи і конфіденційності сеансів роботи з нею. Вимоги до організації інформаційного обміну обмежуються неможливістю учасників взаємодії ухилятися від відповідальності.
Розділ ФВБ [assurance family] — складова частина класу ФВБ. Структура розділу містить наступні елементи:
■	 назва та позначення розділу [family name];
■	 опис розділу [family behaviour];
■	 ранжирування вимог [component levelling];
■	 керовані параметри [management];
■	 об’єкти реєстрації та обліку [audit];
■	 вимоги [components].
Кожний розділ має свою унікальну назву і семисимвольний ідентифікатор, який складається з трибуквеного ідентифікатора класу, знаку підкреслення і трибуквеного позначення розділу.
Набір вимог являє собою ієрархічну структуру, в якій підсилення вимог здійснюється монотонно, але при цьому не є лінійним упорядкованим списком.
Вимоги, які знаходяться в ієрархії вище інших, включають у себе вимоги, що розташовані нижче. Це означає, що у профілі захисту необхідно використати тільки одну з таких вимог. Вимоги, які не зв'язані відносинами ієрархічності, є незалежними і можуть використовуватися одночасно.
Ранжирування функціональних вимог здійснюється не за єдиною універсальною шкалою безпеки, як в інших критеріях, а за множиною часткових критеріїв (більше 280). Набір цих критЬріїв являє собою ієрархічну структуру у вигляді невпорядкованого списку порівнянних і непорівнянних вимог, в якому підсилення вимог здійснюється монотонно від нижчих рівнів до вищих. Ця структура має вигляд спрямованого графа — підсилення вимог безпеки здійснюється при рухові по його ребрах.
8.3.2. Класи функціональних вимог безпеки
Аудит
Клас ФВБ: аудит [с. FAU: security AUdit] включає наступні розділи ФВБ:
■	 автоматичне реагування на спроби порушення безпеки;
■	 реєстрація та облік подій;
■	 аналіз протоколу аудиту;
■	 доступ до протоколу аудиту;
■	 відбір подій для реєстрації та обліку;
■	 протокол аудиту.
Розділ ФВБ: автоматична реакція [security audit Automatic ResPonse (FAU ARP)] включає вимогу: засоби захисту повинні реагувати на спроби порушення безпеки [security alarms (FAU ARP.l)].
Розділ ФВБ: реєстрація та облік подій [security audit data GENeration (FAU GEN)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 реєстрація заданої множини подій і задания облікової інформації для подій кожного типу [audit data generation (FAU GEN.l)];
■	 реєстрація, облік подій та реєстрація користувачів, які ініціювали події [user identity association (FAU GEN.2)].
Розділ ФВБ: аналіз протоколу аудита [Security Audit Analysis (FAU SAA)] включає функціональну вимогу безпеки: виявлення потенційно небезпечних подій на основі контролю за діапазонами параметрів обліку на основі фіксованої множини правил [potential violation analysis (FAU_SAA.l)], яка підсилюється двома незалежними вимогами:
■	 статистичне розпізнавання вторгнень на основі аналізу профілів роботи користувачів [profile based anomaly detection (FAU_SAA.2)];
■	 динамічне розпізнавання сигнатур елементарних атак на основі простих евристик [simple attack heuristics (FAUSAA.3)].
Вимога FAU SAA.3 підсилюється вимогою — розпізнавання комплексних атак на основі складних евристик [complex attack heuristics (FAUSAA.4)].
Розділ ФВБ: доступ до протоколу аудиту [Security Audit Review (FAUSAR)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 надання доступу до протоколу аудиту для обмеженого набору авторизованих користувачів [audit review (FAUSAR.l)];
■	 захист протоколу аудиту від неавторизованих користувачів [restricted audit review (FAU_SAR.2)];
■	 вибіркове керування доступом до протоколу аудиту [selectable audit review (FAUSAR.3)].
Розділ ФВБ: відбір подій для реєстрації та обліку [security audit event SELection (FAU SEL)] включає вимогу безпеки: визначення множини властивих аудитові подій на основі заданого набору атрибутів [selective audit (FAU_SEL.l)].
Розділ ФВБ:	протокол аудиту [security audit event SToraGe
(FAU STG)] включає дві незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 виділення ресурсів під протокол аудиту, захист протоколів від неав- торизованої модифікації або видалення [protected audit trail storage (FAUSTG.l)];
■	 попередження втрати записів протоколу аудиту у випадку зменшення об'єму ресурсів, які відведені під протокол аудиту до певної межі [action in case of possible audit data loss (FAUSTG.3)].
Кожна з незалежних вимог підсилюється відповідно вимогами:
■	 гарантована доступність протоколу аудиту [guarantees of audit data availability (FAU_STG.2)];
■	 попередження втрат записів аудиту у випадку вичерпання ресурсів, які відведені під протокол аудиту [prevention of audit data loss (FAU_STG.4)].
Захист інформації
Клас ФВБ: захист інформації [с. FDP: user Data Protection] включає наступні розділи ФВБ:
■	 політики керування доступом;
■	 засоби керування доступом;
■	 автентифікація інформації;
■	 експорт інформації з системи;
■	 політики керування інформаційними потоками;
■	 засоби керування інформаційними потоками;
■	 імпорт інформації;
■	 захист інформації при передаванні внутрішніми каналами;
■	 знищення залишкової інформації;
■	 відкіт
■	 контроль цілісності інформації у процесі зберігання;
■	 захист внутрішньосистемного передавання інформації при використанні зовнішніх каналів;
■	 цілісність внутрішньосистемного передавання інформації при використанні зовнішніх каналів.
Розділ ФВБ: політики керування доступом [ACcess Control policy (FDP ACC) включає ієрархічно залежні вимоги безпеки:
■	 керування доступом для обмеженої множини операцій і об'єктів [subset access control (FDP ACC.l)];
■	 керування доступом для повної множини об'єктів, суб'єктів і операцій.
Будь-яка операція, яка здійснюється будь-яким об'єктом, повинна контролюватися принаймні однією політикою керування доступом [complete access control (FDP ACC2)].
Розділ ФВБ: засоби керування доступом [Access Control Functions (FDP ACF)] включає вимогу безпеки: керування доступом на основі атрибутів безпеки або іменованих груп атрибутів з явним дозволом або відмовою в доступі [security attribute based access control (FDP ACF.l)].
Розділ ФВБ:	автентифікація	інформації [Data AUtentificati-on
(FDP DAU)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 автентифікація інформації, що міститься в об'єкті доступу [basic data authentication (FDP DAU.l)];
■	 автентифікація інформації, що міститься в об'єкті доступу з ідентифікацією суб'єкта, що здійснює автентифікацію [data authentication with identity of guarantor (FDP DAU.2)].
Розділ ФВБ: експорт інформації із системи [Export to outside TSF Control (FDP ETC)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 експорт інформації без атрибутів безпеки [export of user data without security attributes (FDP ETC.l)];
■	 експорт інформації разом з атрибутами безпеки [export of user data with security attributes (FDP ETC2)].
Розділ ФВБ: політики керування інформаційними потоками [Information Flow Control policy (FDP IFC)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 керування інформаційними потоками для обмеженої множини операцій і потоків [subset information flow control (FDP IFC.l)];
■	 керування доступом до повної множини потоків, суб'єктів і операцій.
Будь-яка політика керування потоками повинна контролювати всі операції у системі. Усі потоки інформації в системі повинні контролюватися принаймні однією політикою керування інформаційними потоками [complete information flow control (FDPJFC2)].
Розділ ФВБ: засоби керування інформаційними потоками [Information Flow control Functions (FDP IFF)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 керування інформаційними потоками на основі атрибутів безпеки інформації й суб'єктів, між якими здійснюється обмін інформацією [simple security attributes (FDP_IFF.l)];
■	 контроль схованих інформаційних потоків [limited illicit information flows (FDPJFF.3)];
■	 моніторинг схованих інформаційних потоків і обмеження їхньої пропускної здатності [illicit information flow monitoring (FDPIFF.6)].
Вимога FDPIFF.l підсилюється вимогою: керування інформаційними потоками на основі ієрархічно впорядкованих атрибутів безпеки, присвоєних усім інформаційним потокам і утворюючих грати [hierarchical security attributes (FDP IFF.2)].
Вимога FDPIFF.3 підсилюється ієрархічно залежними вимогами:
■	 часткова заборона схованих інформаційних потоків [partial elimination of illicit information flows (FDPIFF.4)];
■	 повна заборона схованих інформаційних потоків [no illicit information flows (FDP IFF.5)].
Розділ ФВБ: імпорт інформації [Import from outside TSF Control (FDP ITC)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 імпорт інформації без атрибутів безпеки [import of user data without security attributes (FDPITC.l)];
■	 імпорт інформації разом з атрибутами безпеки [import of user data with security attributes (FDP ITC2)].
Розділ ФВБ: захист інформації при передаванні внутрішніми каналами [Internal TOE Transfer (FDP ITT)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 базові засоби захисту інформації, що передається [basic internal transfer protection (FDPITT.l)];
■	 контроль цілісності інформації, що передається [integrity monitoring (FDPITT.3)].
Ці вимоги відповідно підсилюються вимогами:
■	 передавання даних із різними атрибутами безпеки окремими каналами [transmission separation by attribute (FDP ITT.2)];
■	 застосування різноманітних методів контролю цілісності
в залежності від атрибутів безпеки [attribute-based integrity monitoring (FDPJTT.4)].
Розділ ФВБ: знищення залишкової інформації [Residual Information Protection (FDP RIP)] включає ієрархічно залежні вимоги безпеки функціональні:
■	 знищення залишкової інформації для певної підмножини об'єктів при їхньому створенні й вилученні [subset residual information protection (FDP_RIP.l)];
■	 знищення залишкової інформації для всіх об'єктів при їх створенні або вилученні [full residual information protection (FDP RIP.2)].
Розділ ФВБ: відкіт [ROLlback (FDP ROL)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 обмеження можливості здійснення відкоту для певної підмножини операцій на задане число кроків [basic rollback (FDP ROL.l)];
■	 розширення можливостей здійснення відкоту для всіх операцій на задане число кроків [advanced rollback (FDP ROl.2)].
Розділ ФВБ: контроль цілісності інформації у процесі зберігання
[Stored Data Integrity (FDP SDI)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 виявлення порушень цілісності інформації у процесі зберігання [stored data integrity monitoring (FDP SDI.l)];
■	 виявлення порушень цілісності інформації у процесі зберігання і визначення реакції на виявлені помилки [stored data integrity monitoring and action (FDP SDL2)].
Розділ ФВБ: захист внутрішньосистемного передавання інформації при використанні зовнішніх каналів [inter-TSF User data Confidentiality Transfer protection (FDPUCT)] включає функціональну вимогу безпеки: захист інформації при спрямуванні її у зовнішній канал [basic data exchange confidentiality (FDPJJCT.l)].
Розділ ФВБ: цілісність внутрішньосистемного передавання інформації при використанні зовнішніх каналів [inter-TSF User data integrity Transfer protection (FDP UIT)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 виявлення порушень цілісності при передаванні інформації [data exchange integrity (FDP UIT.l)];
■	 відновлення інформації одержувачем [source data exchange recovery (FDP_UIT.2)], яка підсилюється вимогою: повторне передавання інформації [destination data exchange recovery (FDP UIT.3)].
Ідентифікація та автентифікація
Клас ФВБ: ідентифікація та автентифікація включає наступні розділи ФВБ:
■	 реакція на невдалі спроби автентифікації;
■	 атрибути безпеки користувачів;
■	 автентифікаційні параметри;
■	 автентифікація користувачів;
■	 ідентифікація користувачів;	ч
■	 відповідність користувачів і суб'єктів.
Розділ ФВБ: реакція на невдалі спроби автентифікації [Authentication FaiLures (FIA AFL)] включає вимогу безпеки: засоби ідентифікації й іівтентифікації повинні припиняти спроби встановлення сеансів роботи із системою після встановленого числа невдалих спроб автентифікації і призупиняти обслуговування засобів, що задіяні в ході цих спроб [authentication failure handling (FIAAFL.l)].
Розділ ФВБ: атрибути безпеки користувачів [user ATtri-bute Definition (FIA_ ATD)] включає вимогу безпеки: індивідуальне призначення атрибутів безпеки користувачів [user attribute definition (FIAATD.l)].
Розділ ФВБ: автентифікаційні параметри [Specification Of Secrets (NA SOS)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 перевірка якості автентифікаційних параметрів відповідно до заданих критеріїв [verification of secrets (FIA_SOS.l)];
■	 автоматична генерація автентифікаційних параметрів і перевірка їхньої якості відповідно до заданих критеріїв [TSF generation of secrets (FIASOS.2)].
Розділ ФВБ: автентифікація користувачів [User Authentication (FIA UAU)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 обов'язковість автентифікації користувачів [timing of authentication (FIAUAU.l)];
■	 механізм автентифікації повинен розпізнавати та попереджувати використання підроблених автентифікаційних параметрів або їхніх дублікатів [unforgeable authentication (FIA UAU.3)];
■	 використання одноразових автентифікаційних параметрів [single-use authentication mechanisms (FIAUAU.4)];
■	 використання множини механізмів автентифікації, що використовується залежно від ситуації [multiple authentication mechanisms (FIAJJAU.5)];
■	 застосування механізмів повторної автентифікації для виконання встановленої множини операцій [re-authenticating (FIA_UAU.6)];
■	 мінімізація інформації, що надається користувачеві в процесі проходження процедури автентифікації [protected authentication feedback (FIA_UAU.7)].
Вимога FIA UAU.l підсилюється вимогою: неможливість здійснення дій, що контролюються засобами захисту, без успішного проходження процедури автентифікації [user authentication before any action (FIA UAU.2)].
Розділ ФВБ:	ідентифікація користувачів [User IDentificati-on
(F1A_UID)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 обов'язковість ідентифікації користувачів [timing of identification (FIA\_UID. 1)];
■	 неможливість здійсненні дій, що контролюються засобами захисту, без успішного проходження процедури ідентифікації [user identification before any action (FIA_UID.2)].
Розділ ФВБ: протокол сеансів роботи із системою [ТОЕ Assess History (FTA TAH)] включає вимогу безпеки: реєстрація й демонстрація користувачам протоколу сеансів їхньої роботи й спроб входу в систему [ТОЕ access history (FTATAH.l)].
Розділ ФВБ: керування сеансами роботи із системою [ТОЕ Session Establishment (FTA TSE)] включає вимогу безпеки: заборона встановлення сеансу роботи із системою на основі заданої множини правил [ТОЕ session establishment (FTATSE.l)].
Контроль за використанням ресурсів
Клас ФВБ: контроль за використанням ресурсів [с. FRU: Resource Utilisation] включає наступні розділи ФВБ:
■	 стійкість до відмов;
■	 розподіл ресурсів на основі пріоритетів;
■	 квотування ресурсів.
Розділ ФВБ: стійкість до відмов [FauLt Tolérance (FRU FLT)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 забезпечення працездатності системи на заданому рівні у випадку виникнення вказаних збоїв [degraded fault tolérance (FRU FLT.l)];
■	 забезпечення нормальної роботи системи у випадку виникнення вказаних збоїв [limited fault tolérance (FRUFLT.2)].
Розділ ФВБ: розподіл ресурсів на основі пріоритетів [PRiority of Service (FRU PRS)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 розподіл обмеженої підмножини ресурсів системи на основі пріоритетів [limited priority of service (FRU_PRS.l)];
■	 розподіл усіх ресурсів на основі пріоритетів [full priority of service (FRUJPRS.2)].
Розділ ФВБ: квотування ресурсів [ReSource Allocation (FRU_RSA)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 обмеження на споживання користувачами ресурсів системи за допомогою квот [maximum quotas (FRU RSA.l)];
■	 обмеження на споживання користувачами ресурсів системи за допомогою квот і резервування для споживача гарантованої множини ресурсів [minimum and maximum quotas (FRUJRSA.2)].
Конфіденційність роботи в системі
Клас ФВБ: конфіденційність роботи в системі [с. FPR: PRivacy] включає наступні розділи ФВБ:
■	 анонімність користувачів;
■	 використання псевдонімів;
■	 анонімність сеансів роботи із системою;
■	 захист від моніторингу сеансів роботи із системою.
Розділ ФВБ: анонімність користувачів [ANOnymity (FPR ANO)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 анонімність суб'єктів, які представляють інтереси користувачів [anonymity (FPRANO.l)];
■	 анонімність ідентифікаторів користувачів для середовища захисту [anonymity without soliciting information (FPRAN0.2)].
Розділ ФВБ: використання псевдонімів [PSEudonymity (FPR PSE)] включає вимогу безпеки: контроль дій анонімних користувачів за допомогою псевдонімів [pseudonymity (FPRPSE.1)], яка підсилюється незалежними вимогами:
■	 встановлення особистості користувача за псевдонімом [reversible pseudonymity (FPRPSE.2)];
■	 призначення псевдонімів відповідно до заданих правил [alias pseudonymity (FPRPSE.3)].
Розділ ФВБ: анонімність сеансів роботи із системою [UNLinkability (FPRUNL)] включає вимогу безпеки: неможливість встановлення ініціатора операцій, що здійснюються в системі [unlinkability (FPR_UNL.l)].
Розділ ФВБ: захист від моніторингу сеансів роботи із системою
[UNObservability (FPR UNO)] включає незалежні функціональні вимоги
безпеки:
■	 захист операцій, що відбуваються в системі, від моніторингу [unobservability (FPRUNO.l)];
■	 заборона засобам захисту запитувати у користувача конфіденційну інформацію [unobservability without soliciting information (FPRUNO.3)];
■	 моніторинг роботи системи та використання ресурсів тільки авторизованими користувачами [authorised user observability (FPRJUN0.4)].
Вимога FPR UNO.l підсилюється вимогою: розосередження критичної інформації між різними компонентами засобів захисту [allocation of information impacting unobservability (FPRUNO.2)].
Криптографія
Клас ФВБ: криптографія [с. FCS: Cryptographic Support] включає наступні розділи ФВБ:
■	 керування ключами;
■	 криптографічні засоби.
Розділ ФВБ: керування ключами [Cryptographic Key Management (FCO CKM)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 генерація ключів заданого розміру за певними алгоритмами у відповідності до певних стандартів [cryptographic key generation (FCOCKM.l)];
■	 розподіл ключів способами, визначеними в спеціальних стандартах [cryptographic key distribution (FCO_CKM.2)];
■	 здійснення доступу до ключів із використанням методів, визначених у спеціальних стандартах [(FCO_CKM.3)];
■	 знищення ключів із використанням методів, визначених у спеціальних стандартах [cryptographic key destruction (FCO_CKM.4)].
Розділ ФВБ:	криптографічні засоби [Cryptographic OPeration
(FCOCOP)] включає вимогу безпеки: виконання криптографічних операцій з використанням ключів заданого розміру і визначених алгоритмів у відповідності до спеціальних стандартів [cryptographic operation (FCOCOP.l)].
Надійність засобів захисту
Клас ФВБ: надійність засобів захисту [с. FPT: Protection of the TSF] включає наступні розділи ФВБ:
■	 тестування апаратно-програмної платформи;
■	 захист від збоїв;
■	 готовність засобів захисту до обслуговування віддалених клієнтів;
■	 конфіденційність інформації, що передається, при роботі з віддаленими клієнтами;
■	 цілісність інформації, що передається, при роботі з віддаленими клієнтами;
■	 захист внутрішніх каналів інформаційного обміну між засобами захисту;
■	 фізичний захист;
■	 безпечне відновлення після збоїв;
■	 розпізнавання повторного передавання інформації та імітація подій;
■	 моніторинг взаємодій;
■	 розподіл доменів;
■	 синхронізація;
■	 час;
■	 узгодженість обміну інформацією між засобами захисту;
■	 реплікація інформації, що використовується засобами захисту;
■	 самотестування засобів захисту.
Розділ ФВБ: безпечне відновлення після збоїв [trusted ReCoVery (FPT RCV)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки:
■	 ручне відновлення після збоїв [manual recovery (FPT RCV.l)];
■	 відновлення після збоїв шляхом здійсненні відкоту в безпечний стан [function recovery (FPT_RCV.4)].
Вимога FPT_RCV.l підсилюється ієрархічно залежними вимогами:
■	 автоматичне відновлення після збоїв [automated recovery (FPTRCV.2)];
■	 автоматичне відновлення після збоїв із мінімізацією втрат інформації [automated recovery without undue loss (FPT RCV.3)].
Розділ ФВБ: готовність засобів захисту до обслуговування віддалених клієнтів [availability of exported TSF data (FPT ITA)] включає вимогу безпеки: забезпечення готовності засобів захисту до обслуговування віддалених клієнтів із заданою ймовірністю [inter-TSF availability within a defined availability metric (FPTJTA.l)].
Розділ ФВБ: захист від збоїв [FaiL Secure (FPTFLS)] включає вимогу безпеки: збереження безпечного стану у випадку виникнення збоїв [failure with preservation of secure state (FPTFLS.l)].
Розділ ФВБ: захист внутрішніх каналів інформаційного обміну між засобами захисту [Internal TOE TSF data transfer (ГРТ ІТТ)] включає вимогу безпеки: базові засоби захисту інформаційного обміну між засобами захисту [basic internal TSF data transfer protection (FPTITT.l)], яка підсилюється незалежними вимогами:
■	 розподіл трафіка інформаційного обміну між засобами захисту і трафіка прикладних засобів [TSF data transfer separation (FPTJTT.2)];
■	 контроль цілісності інформації при взаємодії засобів захисту [TSF data integrity monitoring (FPT ITT.3)].
Розділ ФВБ: конфіденційність інформації, що передається, при роботі з віддаленими клієнтами [confidentiality of exported TSF data (FPT ITC)] включає функціональну вимогу безпеки: забезпечення конфіденційності інформації, що передається між засобами захисту і віддаленими клієнтами [inter-TSF confidentiality during transmission (FPT_ITC.l)].
Розділ ФВБ: моніторинг взаємодій [Reference Mediation (FPTRVM)] включає вимогу безпеки: моніторинг усіх взаємодій у системі [поп- bypassability of the TSP (FPT_RVM.l)].
Розділ ФВБ: узгодженість обміну інформацією між засобами захисту [inter-TSF TSF Data Consistency (FPT TDC)] включає вимогу безпеки: коректність перетворення інформації при передаванні між засобами захисту [inter-TSF basic TSF data consistency (FPTJTDC.l)].
Розділ ФВБ: реплікація інформації, що використовується засобами захисту [internal TOE TSF data Replication Consistency (FPT_TRC)] включає функціональну вимогу безпеки: контроль узгодженості копій інформації, що використовується засобами захисту [internal TSF consistency (FPTTRC.l)].
Розділ ФВБ: розпізнавання повторного передавання інформації та імітація подій [RePLay detection (FPT RPL)] включає вимогу безпеки: забезпечення конфіденційності інформації, яка передається між засобами захисту і віддаленими клієнтами [replay detection (FPT_RPL.l)].
Розділ ФВБ: розподіл доменів [domain SEParation (FPT SEP)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 виділення спеціального домену для засобів захисту [TSF domain separation (FPT SEP.l)];
■	 виділення окремих доменів для процедур, що здійснюють моніторинг взаємодії і реалізують вказані політики безпеки [SFP domain separation (FPT_SEP.2)];
■	 виділення окремих доменів для процедур, що здійснюють моніторинг взаємодій і реалізують будь-які політики безпеки [complete reference monitor (FPT SEP.3)].
Розділ ФВБ:	самотестування засобів захисту [TSF Self Test
(FPT TST)] включає вимогу безпеки: самотестування засобів захисту за запитом, у процесі завантаження та функціонування. Перевірка цілісності коду і даних засобів захисту [TSF testing (FPT TST.1)].
Розділ ФВБ: синхронізація [State Synchrony Protocol (FPT SSP)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 підтвердження приймання інформації [simple trusted acknowledgement (FPTSSP.l)];
■	 синхронізація стану учасників взаємодії у ході обміну інформацією [mutual trusted acknowledgement (FPT_SSP.2)].
Розділ ФВБ:	тестування апаратно-програмної платформи
[underlying Abstract Machine Test (FPTAMT)] включає вимогу безпеки: перевірка коректності функціонування апаратно-програмної платформи [abstract machine testing (FPT AMT.l)].
Розділ ФВБ: фізичний захист [TSF PHysical Protection (FPT PHP)] включає незалежні функціональні вимоги безпеки: пасивне виявлення атак на фізичному рівні [passive detection of physical attack (FPT PHP.l)] і активна протидія атакам на фізичному рівні [resistance to physical attack (FPTPHP.3)], кожна з яких підсилюється вимогою: оповіщення адміністратора при виявленні атак на фізичному рівні [notification of physical attack (FPTPHP.2)].
Розділ ФВБ: цілісність інформації, що передається, при роботі з віддаленими клієнтами [integrity of exported TSF data (FPT ITI)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 виявлення спотворень інформації, яка передається між засобами захисту і віддаленими клієнтами [inter-TSF detection of modification (FPTITI.l)];
■	 виявлення спотворень інформації, яка передається між засобами захисту і віддаленими клієнтами, і їхнє виправлення [inter-TSF detection and correction of modification (FPT ITL2)].
Розділ ФВБ: час [time STaMps (FPTSTM)] включає вимогу безпеки: використання засобами захисту надійного таймера [reliable time stamps (FPT_STM.l)].
Причетність до прийому/передавання
Клас ФВБ: причетність до прийому/передавання [с. FCO: Communication] включає наступні розділи ФВБ:
■	 попередження відмови від факту передавання інформації;
■	 попередження відмови від факту прийому інформації.
Розділ ФВБ: попередження відмови від факту передавання інформації [Non-Repudiation of Origin (FCO NRO)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 підтвердження факту передавання інформації за вимогою [selective proof of origin (FCO NRO.l)];
■	 автоматичне підтвердження факту передавання інформації [enforced proof of origin (FCO NRO.2)].
Розділ ФВБ: попередження відмови від факту прийому інформації
I Non-Repudiation of Receipt (FCO NRR)] включає ієрархічно залежні функціональні вимоги безпеки:
■	 підтвердження факту одержання інформації за вимогою [selective proof of receipt (FCONRR.l)];
■	 автоматичне підтвердження факту одержання інформації [enforced proof of receipt (FCONRR.2)].
Пряма взаємодія
Клас ФВБ: пряма взаємодія [с. FTP: Trusted Path/channels] включає наступні розділи ФВБ:
■	 пряма взаємодія між засобами захисту;
■	 пряма взаємодія між користувачами.	- Розділ ФВБ: пряма взаємодія між засобами захисту [Inter-TSF
Trusted Channel (FTP1TS)] включає вимогу безпеки: пряма взаємодія між компонентами і засобами захисту різних продуктів [inter-TSF trusted channel (FTPITS.l)].
Розділ ФВБ: пряма взаємодія між користувачами [TRusted Path (FTP TRP)] включає вимогу безпеки: пряма взаємодія з користувачами для вказаного набору ситуацій або за бажанням користувача [trusted path (FTPTRP.l)].
8.4.	Вимоги гарантій засобів захисту
8.4.1.	Загальна характеристика вимог гарантій безпеки
Вимоги гарантій безпеки (ВГБ) [security assurance requirements] — це вимоги безпеки, які в “Загальних критеріях” являють собою характеристику ІТ-продукту, що показує, наскільки ефективно забезпечується заявлений рівень безпеки, а також ступінь коректності реалізації засобів захисту. Як і функціональні вимоги безпеки, ВГБ детально структурировані та регламентують усі етапи проектування, створення та експлуатації ІТ-продукту дуже детально. Структура вимог гарантій аналогічна функціональним вимогам.
Клас ВГБ [assurance class] — верхній рівень формальної структури вимог гарантій безпеки. Містить наступні елементи:
■	 назву класу [class name];
■	 опис класу [class introduction];
■	 розділи вимог гарантій безпеки [assurance family].
Вимоги розподілені на 7 класів ВГБ (рис. 8.7):
■	 керування проектом;
■	 дистрибуція;
■	 розробка;
■	 документація;
■	 процес розробки;
■	 тестування;
■	 аналіз захисту.

Рис. 8.7. Структура вимог гарантій безпеки

Розділ ВГБ [assurance family] — складова частина класу ВГБ. Структура розділу містить наступні елементи:
■	 назва та позначення розділу [family name];
■	 мета [objectives];
■	 ранжирування вимог [component levelling];
■	 опис застосування [application notes];
■	 вимоги [assurance component].
Кожний розділ має свою унікальну назву і семисимвольний ідентифікатор, який складається з трибуквеного ідентифікатора класу, знаку підкре- і нення і трибуквеного позначення розділу. Ранжирування стандартних вимог представлене у вигляді впорядкованих списків.
Структура ВГБ складається з наступних елементів:
■	 назва вимоги [component identification];
■	 мета [objectives];
■	 опис застосування [application notes];
■	 сполучені вимоги [dependencies];
■	 елементи вимоги [assurance element].
Вимоги гарантій використовуються в ході кваліфікаційного аналізу ІТ- ііродукту відповідного рівня гарантій.
8.4.2.	 Класи вимог гарантій безпеки
Керування проектом
Клас ВГБ: керування проектом [class ACM: Configuration Management] включає наступні розділи ВГБ:
■	 засоби керування проектом;
■	 керування версіями;
■	 конфігурація проекту.
Розділ ВГБ: засоби керування проектом [Configuration Management AIJTomation (ACM_AUT)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 застосування автоматизованих засобів керування проектом [partial configuration management automation (ACM AUT.l)];
■	 повна автоматизації керування проектом і контролю версій [complete configuration management automation (ACM AUT.2)].
Розділ ВГБ: керування версіями [Configuration Management CAPabili- ties (ACM CAP)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 нумерація версій [version numbers (ACM_CAP.l)];
■	 ідентифікація компонентів [configuration items (АСМ_САР.2)];
• контроль цілісності версій [authorisation controls (АСМ_САР.З)];
■	 авторизація розробників при поновленні версій [generation support and acceptance procedures (ACM_CAP.4)];
■	 контроль цілісності й автентичності дистрибутива системи [advanced support (АСМСАР.5)].
Розділ ВГБ: конфігурація проекту [Configuration Management SCoPe ( ACM SCP)] включає наступні вимоги гарантій безпеки;
■	 основні компоненти проекту (алгоритми, вихідні тексти, тексти, документація) [TOE management automation coverage (ASM_SCP.l)];
■	 включення до складу конфігурації об'єкта виявлених помилок і уразливостей [problem tracking management automation coverage (ASMSCP.2)];
■	 включення до складу конфігурації проекту інструментальних засобів розробки [development tools management automation coverage (ASMSCP.3)].
Дистрибуція
Клас ВГБ: дистрибуція [class ADO: Delivery and Operation] включає наступні розділи ВГБ:
■	 постачання;
■	 установка, настройка, запуск.
Розділ ВГБ: постачання [DELivery (ADO DEL)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 регламентована процедура постачання [delivery procedures (ADODEL.l)];
■	 виявлення спотворень у процесі постачання [detection of modification (ADODEL.2)];
■	 захист від спотворень у процесі постачання [prevention of modification (ADODEL.3)].
Розділ ВГБ: установка, настройка, запуск [Installation, Generation, and Start-up (ADO IGS)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 регламентовані процедури установки, настройки, запуску [installation, generation, and start-up procedures (ADOIGS.l)];
■	 протоколювання процесу установки, настройки, запуску [generation log (ADOIGS.2)].
Розробка
Клас ВГБ: розробка [class ADV: Development] включає наступні розділи ВГБ:
■	 загальні функціональні специфікації;
■	 архітектура захисту;
■	 форма подання продукту на сертифікацію;
■	 структура засобів захисту;
■	 часткові специфікації засобів захисту;
■	 відповідність описів різного рівня;
■	 політика безпеки.
Розділ ВГБ: загальні функціональні специфікації [Functional Specification (ADV FSP)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 неформальні специфікації для засобів захисту [informal functional specification (ADV_FSP.l)j;
■	 неформальні специфікації для усіх інтерфейсів засобів захисту [fully defined external interfaces (ADV FSP.2)];
■	 напівформальні специфікації для засобів захисту [semiformal functional specification (ADV FSP.3)];
■	 формальні специфікації для засобів захисту [formal functional specification (ADVJFSP.4)].
Розділ ВГБ: архітектура захисту [High-Level Design (ADV_HLD)] иключає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 опис архітектури захисту [descriptive high-level design (ADVHLD.l)];
■	 відповідність архітектури захисту політиці безпеки [security enforcing high-level design (ADV_HLD).2];
■	 напівформальний опис архітектури захисту [semiformal high-level design (ADV_HLD.3)];
■	 відповідність напівформального опису архітектури захисту політиці безпеки [semiformal high-level explanation (ADV HLD.4)];
■	 формальний опис архітектури захисту й доказ її відповідності політиці безпеки [formal high-level design (ADV HLD.5)].
Розділ ВГБ: форма подання продукту на сертифікацію [IMPlementa- tion representation (ADV IMP)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 опис реалізації обмеженої підмножини засобів захисту [subset of the implementation of the TSF (ADV IMP.l)];
■	 повний опис реалізації усіх засобів захисту [implementation of the TSF (ADV1MP2)];
■	 структурований опис реалізації усіх засобів захисту [structured implementation of the TSF (ADV_IMP3)].
Розділ ВГБ: структура засобів захисту [TSF INTernals (ADV INT)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 модульність [modularity (ADV INT.1)];
■	 ієрархічність [reduction of complexity (ADVINT.2)];
■	 мінімізація складності [minimization of complexity (ADV INT.3)].
Розділ ВГБ: часткові специфікації засобів захисту [Low-Level Design (ADV LLD)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 неформальні часткові специфікації засобів захисту [descriptive low- level design (ADV_LLD.l)];
■	 напівформальні часткові специфікації засобів захисту [semiformal low-level design (ADVJLLD.2)];
■	 формальні часткові специфікації засобів захисту [formal low-level design (ADV_LLD.3)].
Розділ ВГБ: відповідність описів різного рівня [Representation < orRespondente (ADV RCR)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 неформальне підтвердження відповідності [informal correspondence demonstration (ADV RCR.l)];
■	 напівформальне підтвердження відповідності [semiformal correspondence demonstration (ADV RCR.2)];
■	 формальний доказ відповідності [formal correspondence demonstration (ADVRCR.3)].
Розділ ВГБ: політика безпеки [Security Policy Modeling (ADV SPM)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 неформальний опис політики безпеки [informal TOE security policy model (ADVSPM.l)];
■	 напівформальний опис політики безпеки [semiformal TOE security policy model (ADVSPM.2)];
■	 формальна модель політики безпеки [formal TOE security policy model (ADV_SPM.3)].
Документація
Клас ВГБ: документація [class AGD: Guidance Documents] включає наступні розділи ВГБ:
■	 керівництво адміністратора;
■	 керівництво користувача.
Розділ ВГБ: керівництво адміністратора [ADMinistrator guidance (AGDADM)] включає вимогу гарантій безпеки: адміністрування засобів захисту [administrator guidance (AGDADM.l)].
Розділ ВГБ: керівництво користувача [USeR guidance (AGD USR)] включає вимогу гарантій безпеки: використання засобів захисту [user guidance (AGDUSR.l)].
Процес розробки
Клас ВГБ: процес розробки [class ALC: Life Cycle support] включає наступні розділи ВГБ:
* безпека середовища розробки;
■	 виправлення помилок і ліквідація уразливостей;
■	 технологія розробки;
■	 засоби розробки.
Розділ ВГБ: безпека середовища розробки [Development Security (ALC DVS)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 застосування заходів безпеки в ході розробки [identification of security measures (ALC_DVS.l)];
■	 підтвердження заходів безпеки в ході розробки [sufficiency of security measures (ALC DVS.2)].
Розділ ВГБ: виправлення помилок і ліквідація уразливостей [FLaw Remediation (ALC FLR)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 виправлення виявлених помилок і ліквідація уразливостей [basic flaw remediation (ALC FLR.l)];
■	 регулярне виправлення помилок і ліквідація уразливостей [flaw reporting procedures (ALC FLR.2)];
■	 гарантоване виправлення виявлених помилок і ліквідація виявлених уразливостей [systematic flaw remediation (ALC_FLR.2)].
Розділ ВГБ: технологія розробки [Life Cycle Definition (ALC LCD)] нкиючає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 визначена розробником технологія розробки [developer defined lifecycle model (ALCLCD.l)];
■	 стандартизована технологія розробки [standardised life-cycle model (ALCLCD.2)];
■	 технологія розробки, яка дозволяє оцінювати продукт, що розроблюється [measurable life-cycle model (ALCLCD.3)].
Розділ ВГБ: засоби розробки [Tools And Techniques (ALC TAT)] нкиючає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 використання певного набору засобів розробки [well-defined development tools (ALCJTAT.l)];
■	 використання основних засобів розробки, що відповідають певним стандартам [compliance with implementation standards (ALC_TAT.2)];
■	 використання тільки засобів розробки, що відповідають певним стандартам [compliance with implementation standards — all parts (ALCTAT.3)].
Тестування
Клас ВГБ: тестування [class ATE: TEsts] включає наступні розділи
ВГБ:
■	повнота тестування;
■	глибина тестування;
■	методика тестування;
■	незалежне тестування.
Розділ ВГБ: повнота тестування [COVerage (ATECOV)] включає на- * і міні вимоги гарантій безпеки:
■	 обґрунтування повноти тестування [evidence of coverage (ATECOV.l)];
■	аналіз повноти тестування	[analysis of coverage (ATE_COV.2)];
■	строгий аналіз повноти тестування [rigorous analysis	of coverage
(ATECOV.3)].
Розділ ВГБ: глибина тестування [DePTh (ATEDPT)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 архітектура [testing: high-level design (ALCDPT.l)];
■	 функціональні специфікації [testing: low-level design (ALC DPT.2)];
■	 реалізація [testing: implementation representation (ALC_DPT.3)].
Розділ ВГБ: методика тестування [FUNctional tests (ATE FUN)] нкиючає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 функціональне тестування й протоколювання результатів тестів [functional testing (ALCFUN.l)];
■	 тестування у відповідності з певною методикою [ordered functional testing (ALC FUN.2)].
Розділ ВГБ: незалежне тестування [INDependent testing (ATEIND)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 готовність продукту до незалежного тестування [independent testing — conformance (ALC_IND.l)];
■	 вибіркове незалежне тестування [independent testing — sample (ALCIND.2)];
■	 повне незалежне тестування [independent testing — complete (ALC_IND.3)].
Аналіз захисту
Клас ВГБ: аналіз захисту [class AVA: Vulnerability Assessment] включає наступні розділи ВГБ:
■	 аналіз прихованих каналів;
■	 аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту;
■	 аналіз стійкості засобів захисту;
■	 аналіз продукту на наявність уразливостей.
Розділ ВГБ: Дналіз прихованих каналів [Covert Channel Analysis (AVA CCA)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 пошук і документування прихованих каналів [covert channel analysis (AVA_CCA.l)];
■	 пошук прихованих каналів на основі певних методик [systematic covert channel analysis (AVA CCA.2)];
■	 вичерпний пошук прихованих каналів [exhaustive covert channel analysis (AVA_CCA.3)].
Розділ ВГБ: аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту [MiSUse (AVA_MSU)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 аналіз керівництв з адміністрування [examination of guidance (AVAMSU.l)];
■	 підтвердження повноти керівництв з адміністрування та безпеки їхнього застосування [validation of analysis (AVA_MSU.2)];
■	 незалежний аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту [analysis and testing for insecure states (AVA_MSU.3)].
Розділ ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту [Strength Of TOE security Functions (AVA SOF)] включає вимогу гарантій безпеки: оцінка стійкості засобів захисту [strength of TOE security function evaluation (AVA SOF.l)].
Розділ ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей [VuLnerabil- ity Analysis (AVA VLA)] включає наступні вимоги гарантій безпеки:
■	 виявлення уразливостей розробником продукту [developer vulnerability analysis (AVA VLA.l)];
■	 незалежний аналіз уразливостей [independent vulnerability analysis (AVA_VLA.2)];
■	 систематичний незалежний аналіз уразливостей на основі заданих методик [(AVA_VLA.3)];
■	 вичерпний аналіз уразливостей [moderately resistant (AVA VLA.4)].
8.4.3. Рівні гарантій безпеки
Визначення рівнів гарантій
Рівні гарантій [Evaluation Assurance Level (EAL)] — в “Загальних кри- ісріях”— це сім стандартизованих наборів вимог гарантій безпеки, що рег- і.іментують застосування різноманітних методів і технологій розробки, тестування, контролю та верифікації ІТ-продукту:
■	 функціональне тестування;
■	 структурне тестування;
■	 методичне тестування та перевірка;
■	 методична розробка, тестування та аналіз;
■	 напівформальні методи розробки та тестування;
■	 напівформальні методи верифікації розробки та тестування;
■	 формальні методи верифікації розробки та тестування.
Кожний з рівнів визначає ступінь відповідності ІТ-продукту кожній вимозі гарантій (гарантії зростають від першого рівня до сьомого). Назви рівнів відображають можливості засобів контролю і верифікації, що застосовуються в ході розробки та аналізу ІТ-продукту (рис. 8.8).
Функціональне тестування
Рівень функціонального тестування [EAL1 — functionally tested] — перший рівень гарантій для випадків, коли загрозам безпеці не надається великого значення. Пропонується використати його в тих ситуаціях, коли все, що необхідно, — це незалежна гарантія того, що до складу ІТ-продукту входять засоби захисту персональної або подібної інформації.
Відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■	 у класі ВГБ: керування проектом, у розділі ВГБ: керування версіями — нумерація версій;
■	 у класі ВГБ: дистрибуція, в розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску;
■	 у класі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації— неформальні специфікації для засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — неформальне підтвердження відповідності.
■	 у класі ВГБ: документація:
•	 у розділі ВГБ: керівництво адміністратора — адміністрування засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: керівництво користувача — використання засобів захисту.
■	 у класі ВГБ: тестування, в розділі ВГБ: незалежне тестування — готовність продукту до незалежного тестування.
ВИМОГИ ГАРАНТІЙ	Номери	рівнів гарантій	
	1 І 2 І 3	4 ( 5 І 6 І 7	
1. Керування проектом	
Засоби керування проектом				1	1	2	2	
Керування версіями	1	2	3	4	4	5	5	
Конфігурація проекту			1	2	3	3	3	
2. Дистрибуція	
Постачання		1	1	2	2	2	3	
Установка, настройка, запуск	1	1		Г..Т')	' і 2	1	1	
3. Розробка	
Загальні функціональні специфікації	rr'tv	1	і і.	2	3	3	4	
Архітектура захисту		1	2	2	3	4	5	
Форма подання продукту на сертифікацію				1	2	3	3	
Структура засобів захисту					1	2	3	
Часткові специфікації засобів захисту				1	1	2	2	
Відповідність описів різного рівня	1	1	1	1	2	2	3	
Політика безпеки				1	2	2	3	
4. Документація	
Керівництво адміністратора	1	1	1	і 1	рі. J	1	1	
Керівництво користувача	1	1	1	ЇЙ-; І	1	1	1	
5. Процес розробки	
Безпека середовища розробки			1	1	1	2	2	
Виправлення помилок та ліквідація вразливостей								
Технологія розробки				1	2	2	3	
Засоби розробки				* 1			2	2	3	
6. Тестування	
Повнота тестування		1	2	2	2	3	3	
Глибина тестування				1	2	2	3	
Методика тестування		1	1	1	1	. 2 .<г	2	
Незалежне тестування	1	1	2	2	І	2	3	
7. Аналіз захисту	
Аналіз прихованих каналів					1	2	2	
Аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту			1	2	2	3	3	
Аналіз стійкості засобів захисту		1	1	1	1	1	1	
Аналіз продукту на наявність вразливостей		1	1	2	3	4	4	
Рис. 8.8. Рівні гарантій безпеки

Аналіз ІТ-продукту на відповідність даному рівню гарантій забезпечується дослідженням функцій захисту та перевіркою функціональних специфікацій, інтерфейсів та документації.
Результати аналізу підтверджуються незалежним тестуванням засобів захисту ІТ-продукту на відповідність специфікаціям і документації.
Сертифікація ІТ-продукту на даний рівень гарантій є підтвердженням відповідності властивостей ІТ-продукту його документації та специфікаціям, а також наявності працездатності захисту проти загроз безпеці.
Структурне тестування
Рівень структурного тестування [EAL2 — structurally tested] — другий рівень гарантій, призначений для використання при обставинах, коли розробники або користувачі згодні задовольнитися низьким або помірним ступенем незалежного підтвердження гарантій рівня безпеки, який необхідно забезпечити. Особливо рекомендують застосування даного рівня для успадкованих систем, які вже знаходяться в експлуатації.
Другий рівень гарантій відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■ у класі ВГБ: керування проектом, у розділі ВГБ: керування версіями — ідентифікація компонентів;
■	 у класі ВГБ: дистрибуція:
•	 у розділі ВГБ: постачання — регламентована процедура поставки;
•	 у розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску;
■	 у класі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації — неформальні специфікації засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: архітектура захисту — опис архітектури захисту;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — неформальне підтвердження відповідності;
■	 у класі ВГБ: документація:
•	 у розділі ВГБ: керівництво адміністратора — адміністрування засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: керівництво користувача — використання засобів захисту;
■	 у класі ВГБ: тестування:
•	 у розділі ВГБ: повнота тестування — обґрунтування повноти тестування;
•	 у розділі ВГБ: методика тестування — функціональне тестування й протоколювання результатів тестів;
•	 у розділі ВГБ: незалежне тестування — вибіркове незалежне тестування;
■	 у класі ВГБ: оцінка захисту:
•	 у розділі ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту — оцінка стійкості засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей — виявлення уразливостей розробником продукту.
Розробка продукту відповідно до вимог даного рівня не вимагає від виробника ніяких додаткових витрат, порівняно з розробкою звичайних комерційних або промислових продуктів, окрім надання результатів тестування.
Для другого рівня аналіз повинен проводитися не тільки по відношенню до функціональних специфікацій, інтерфейсів та документації, але й для архітектури захисту ІТ-продукту.
Крім незалежного тестування засобів захисту ІТ-продукту, результати аналізу підтверджуються протоколами тестування функціональних специфікацій, наданих розробником, а також незалежним вибірковим контролем результатів цих випробувань та глибини проведеного тестування, і незалежним підтвердженням пошуку розробником явних уразливостей. Крім того, дня цього рівня необхідна наявність документованого складу конфігурації продукту та доказ безпеки процедури постачання.
Даний рівень розширює вимоги попереднього за рахунок включення н матеріали, що підтверджують аналіз результатів тестів, проведених розробником ІТ-продукту, необхідністю здійснення аналізу уразливостей та незалежного тестування з використанням більш детальних специфікацій.
Методичне тестування та перевірка
Рівень методичного тестування та перевірки [EAL3 — methodically tested and checked] — третій рівень гарантій, призначений для використання при обставинах, коли розробникам або користувачам потрібна помірна ступінь незалежного підтвердження властивостей ІТ-продукту, а також повне і послідовне дослідження властивостей продукту і контроль в процесі створення, але без проведення дорогого зворотного проектування [reengineering].
Відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■	 у класі ВГБ: керування проектом:
•	 у розділі ВГБ: керування версіями — контроль цілісності версій;
•	 у розділі ВГБ: конфігурація проекту — основні компоненти проекту (алгоритми, вихідні тексти, тексти, документація).
■	 у класі ВГБ: дистрибуція:
•	 у розділі ВГБ: постачання — регламентована процедура постачання;
•	 у розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску.
■	 у класі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації — неформальні специфікації засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: архітектура захисту — відповідність архітектури захисту політиці безпеки;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — неформальне підтвердження відповідності;
■	 у класі ВГБ: документація:
•	 у розділі ВГБ: керівництво адміністратора — адміністрування засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: керівництво користувача — використання засобів захисту;
■	 у класі ВГБ: процес розробки, в розділі ВГБ: безпека середовища розробки — застосування заходів безпеки в ході розробки;
■	 у класі ВГБ: тестування:
•	 у розділі ВГБ: повнота тестування — аналіз повноти тестування;
•	 у розділі ВГБ: глибина тестування — архітектура;
•	 у розділі ВГБ: методика тестування — функціональне тестування й протоколювання результатів тестів;
•	 у розділі ВГБ: незалежне тестування — вибіркове незалежне тестування.
■	 у класі ВГБ: оцінка захисту:
•	 у розділі ВГБ: аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту — аналіз керівництв з адміністрування;
•	 у розділі ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту — оцінка стійкості засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей — виявлення уразливостей розробником продукту.
Цей рівень дозволяє одержати максимальну ступінь гарантій, яка не погребує ніяких змін у звичайну процедуру розробки, оскільки всі регламентовані ним заходи, спрямовані на забезпечення гарантій, застосовуються 11.1 етапі проектування.
Для цього рівня проводяться ті ж види аналізу, що і для другого рівня, і 111 с на доповнення до матеріалів тестування специфікацій функцій захисту під розробника вимагається надання результатів архітектури захисту ІТ-про- дукту. Вимоги до процесу створення продукту доповнюються використанням засобів управління конфігурацією проекту.
Рівень розширює вимоги попереднього за рахунок більш повного тестування функцій захисту та засобів їхньої реалізації, а також застосуванням іаходів, які дають упевненість у тому, що ІТ-продукт не був підмінений и процесі розробки.
Методична розробка, тестування та аналіз
Рівень методичної розробки, тестування та аналізу [EAL4— ше- iliodically designed, tested and reviewed]— четвертий рівень гарантій, призначений для використання при обставинах, коли розробники або користу- иачі вимагають помірного або високого ступеню незалежного підтвердження гарантій захисту ІТ-продукту і готові нести певні додаткові витрати.
Відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■	 у класі ВГБ: керування проектом:
•	 у розділі ВГБ: засоби керування проектом — застосування автоматизованих засобів керування проектом;
•	 у розділі ВГБ: керування версіями — авторизація розробників при поновленні версій;
•	 у розділі ВГБ: конфігурація проекту — включення до складу конфігурації проекту виявлених помилок і дразливостей;
■	 у класі ВГБ: дистрибуція:
•	 у розділі ВГБ: постачання — виявлення спотворень у процесі постачання;
•	 у розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску;
■	 у класі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації — неформальні специфікації для усіх інтерфейсів засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: архітектура захисту — відповідність архітектури захисту політиці безпеки;
•	 у розділі ВГБ: форма надання продукту на сертифікацію — опис реалізації обмеженої підмножини засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: часткові специфікації засобів захисту — неформальні часткові специфікації засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — неформальне підтвердження відповідності;
•	 у розділі ВГБ: політика безпеки — неформальний опис політики безпеки;
■	 у класі ВГБ: тестування:
•	 у розділі ВГБ: повнота тестування — обґрунтування повноти тестування;
•	 у розділі ВГБ: глибина тестування — функціональні специфікації;
•	 у розділі ВГБ: методика тестування — функціональне тестування й протоколювання результатів тестів;
•	 в розділі ВГБ: незалежне тестування — вибіркове незалежне тестування;
■	 у класі ВГБ: оцінка захисту:
•	 у розділі ВГБ: аналіз схованих каналів — пошук і документування схованих каналів;
•	 у розділі ВГБ: аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту — підтвердження повноти керівництв із аді- ністрування й безпеки їхнього застосування;
•	 у розділі ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту — оцінка стійкості засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей — систематичний аналіз уразливостей на основі заданих методик.
Цей рівень вимагає від розробника застосування певних технологій та методів розробки, проте їхнє використання може обмежуватися проектуванням та реалізацією засобів захисту.
На відміну від попередніх рівнів, аналізу піддаються всі засоби захисту без виключення. Крім того, необхідна наявність формальної моделі політики безпеки та напівформальне представлення функціональних специфікацій та архітектури захисту, а також напівформальна демонстрація їхньої взаємної відповідності. Архітектура ІТ-продукту повинна відповідати вимогам модульності.
Додатково до попередніх рівнів, для підтвердження результатів аналізу необхідне тестування розробником часткових специфікацій, а аналіз уразливостей повинен демонструвати стійкість проти атак помірної сили, крім того, необхідна незалежна перевірка проведеного розробником аналізу схованих каналів.
Вимоги до процесу розробки доповнюються необхідністю розширення складу конфігурації продукту, керованої за допомогою автоматичних засобів.
Таким чином, цей рівень посилює вимоги попереднього в частині на- півформального опису процесу проектування та реалізації, більш структу- рованої архітектури захисту, більш ретельного аналізу схованих каналів, більш повного контролю в процесі розробки.
Напівформальні методи верифікації розробки та тестування
Рівень напівформальних методів верифікації розробки та тестування [EAL6 — semiformally verified design andtested] —- шостий рівень гарантій, призначений для використання в ситуаціях із високим ступенем ризику, де цінність інформації, що захищається, виправдовує високі додаткові витрати.
Відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■	 у класі ВГБ: керування проектом:
•	 у розділі ВГБ: засоби керування проектом — повна автоматизація керування проектом і контролю версій;
•	 у розділі ВГБ: керування версіями — контроль цілісності й автентичності дистрибутиву системи;
•	 у розділі ВГБ: конфігурація проекту — включення до складу конфігурації проекту інструментальних засобів розробки;
■	 у класі ВГБ: дистрибуція:
•	 у розділі ВГБ: постачання — виявлення спотворень у процесі постачання;
•	 у розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску;
■	 укласі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації— напівфо- рмальні специфікації для засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: архітектура захисту — відповідність напівфор- мального опису архітектури захисту політиці безпеки;
•	 у розділі ВГБ: форма надання продукту на сертифікацію — стру-ктурований опис реалізації усіх засобів захисту;
•	 у розділі структура засобів захисту — ієрархічність;
•	 у розділі ВГБ: часткові специфікації засобів захисту — напів- фор-мальні часткові специфікації засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — напівфор- мальний доказ відповідності;
•	 у розділі ВГБ: політика безпеки — формальна модель політики безпеки;
■	 укласі ВГБ: документація:
•	 у розділі ВГБ: керівництво адміністратора — адміністрування засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: керівництво користувача — використання засобів захисту;
■	 укласі ВГБ: процес розробки:
•	 у розділі ВГБ: безпека середовища розробки — підтвердження заходів безпеки в ході розробки;
•	 у розділі ВГБ: технологія розробки — стандартизована технологія розробки;
•	 у розділі ВГБ: засоби розробки — використання тільки засобів розробки, що відповідають певним стандартам;
■	 укласі ВГБ: тестування:
•	 у розділі ВГБ: повнота тестування — строгий аналіз повноти тестування;
•	 у розділі ВГБ: глибина тестування — функціональні специфікації;
•	 у розділі ВГБ: методика тестування — тестування у відповідності з певною методикою;
•	 у розділі ВГБ: незалежне тестування — вибіркове незалежне тестування;
■	 укласі ВГБ: оцінка захисту:
•	 у розділі ВГБ: аналіз схованих каналів — пошук схованих каналів на основі певних методів;
•	 у розділі ВГБ: аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту — незалежний аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту — оцінка стійкості засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей — вичерпний аналіз уразливостей.
Даний рівень вимагає строгого та послідовного застосування певних методів проектування та розробки, які дозволяють забезпечувати гарантії захисту при експлуатації в умовах підвищеного ризику.
Вимоги цього рівня доповнюють попередні необхідністю структурного опису реалізації продукту та напівформального подання часткових специфікацій, а також вимогою багаторівневої архітектури.
Для підтвердження результатів аналізу, крім заходів, передбачених п'ятим рівнем, аналіз уразливостей повинен демонструвати стійкість системи проти сильних атак, а також повинні бути одержані незалежні підтвердження проведення розробником систематичного пошуку схованих каналів.
Вимоги до процесу розробки розширюються необхідністю стру- ктурування цього процесу та повної автоматизації керування конфігурацією проекту.
Рівень розширює вимоги попереднього застосуванням більш глибокого аналізу, структуризацією представлення ІТ-продукту, багаторівневою архітектурою, посиленням аналізу уразливостей, застосуванням систематичного пошуку схованих каналів, а також удосконаленням керування конфігурацією та середовища розробки.
Формальні методи верифікації розробки та тестування
Рівень формальних методів верифікації розробки та тестування
[EAL7 — formally verified design and tested] — сьомий рівень гарантій, призначений для використання в ситуаціях із виключно високим ступенем ризику, і (або) там, де цінність об'єктів, які захищаються, виправдовує високі додаткові витрати. Практичне застосування цього рівня на даний час обмежене компактними ІТ-продуктами, в яких сконцентровані засоби захисту, і які легко піддаються формальному аналізу.
Сьомий рівень гарантій відповідає наступним вимогам гарантій безпеки:
■	 у класі ВГБ: керування проектом:
•	 у роздіді ВГБ: засоби керування проектом — повна автоматизація керування проектом і контролю версій;
•	 у розділі ВГБ: керування версіями — контроль цілісності й автентичності дистрибутива системи;
•	 у розділі ВГБ: конфігурація проекту — включення до складу конфігурації проекту інструментальних засобів розробки;
■	 у класі ВГБ: дистрибуція:
•	 у розділі ВГБ: постачання — захист від спотворень у процесі постачання;
•	 у розділі ВГБ: установка, настройка, запуск — регламентовані процедури установки, настройки, запуску;
■	 у класі ВГБ: розробка:
•	 у розділі ВГБ: загальні функціональні специфікації— формальні специфікації для засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: архітектура захисту — формальний опис архітектури захисту й доказ її відповідності політиці безпеки;
•	 у розділі ВГБ: форма надання продукту на сертифікацію — стру-ктурований опис реалізації усіх засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: структура засобів захисту — мінімізація складності;
•	 у розділі ВГБ: часткові специфікації засобів захисту — напів- формальні часткові специфікації засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: відповідність описів різного рівня — формальний доказ відповідності;
•	 у розділі ВГБ: політика безпеки — формальна модель політики безпеки;
■	 у класі ВГБ: документація:
•	 у розділі ВГБ: керівництво адміністратора — адміністрування засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: керівництво користувача — використання засобів захисту;
■	 у класі ВГБ: процес розробки:
•	 у розділі ВГБ: безпека середовища розробки — підтвердження заходів безпеки в ході розробки;
•	 у розділі ВГБ: технологія розробки — технологія розробки, яка дозволяє оцінювати продукт, що розроблюється;
•	 у розділі ВГБ: засоби розробки — використання тільки засобів розробки, що відповідають певним стандартам;
■	 у класі ВГБ: тестування:
•	 у розділі повнота тестування — строгий аналіз повноти тестування;
•	 у розділі ВГБ: глибина тестування — реалізація;
•	 у розділі ВГБ: методика тестування — тестування у відповідності з певною методикою;
•	 у розділі ВГБ: незалежне тестування — повне незалежне тестування;
■	 укласі ВГБ: оцінка захисту:
•	 у розділі ВГБ: аналіз схованих каналів — пошук схованих каналів на основі певних методів;
•	 у розділі ВГБ: аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту — незалежний аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту;
•	 у розділі ВГБ: аналіз стійкості засобів захисту — оцінка стійкості засобів захисту;
• у розділі ВГБ: аналіз продукту на наявність уразливостей — вичерпний аналіз уразливостей.
На відміну від попередніх рівнів, необхідне формальне подання функціональних специфікацій та архітектури захисту, а також формальна та на- півформальна демонстрація відповідності між ними. Архітектура системи повинна бути не тільки модульною, але й простою та зрозумілою.
Додатково до попередніх рівнів, результати аналізу вимагають підтвердження тестуванням форми реалізації, а також обґрунтованим незалежним підтвердженням усіх результатів проведених розробником випробувань.
Таким чином, цей рівень підсилює вимоги попереднього за рахунок більш послідовного аналізу з використанням формального опису системи на різних рівнях подання та формального доказу взаємної відповідності цих описів, а також всеохоплюючого тестування.
8.5.	Шляхи і перспективи застосування “Загальних критеріїв”	v
“Загальні критерії” розроблені в розрахунку на три групи спеціалістів: виробників і розробників, рядових споживачів (масових користувачів), а також експертів кваліфікаційного аналізу захищених систем.
Споживачі можуть розглядати декларування рівня безпеки ІТ-продукту як метод визначення відповідності ІТ-продукту до своїх запитів. Ці запити складаються на основі результатів проведення аналізу ризику і вибраної політики безпеки. “Загальні критерії-”, відіграють суттєву роль в процесі формування запитів споживачів, оскільки містять механізми, що дозволяють сформувати ці запити у вигляді набору стандартизованих вимог (функціональності і адекватності). Це дозволяє споживачам прийняти обґрунтоване рішення про варіанти використання тих чи інших IT-продуктів. Крім того, “Загальні критерії-” представляють споживачам механізм профілів і проектів захисту, за допомогою яких вони можуть сформулювати специфічні для них вимоги, не турбуючись про механізми їх реалізації.
Виробники (розробники) можуть використовувати рекомендації “Загальних критеріїв” в ході проектування IT-продуктів, а також при підготовці до кваліфікаційного аналізу і сертифікації. Цей документ надає їм можливість на основі запитів споживачів визначити набір вимог, яким повинен задовольняти IT-продукт, що розроблюється. “Загальні критерії” пропонують виробникам спеціальний механізм проекту захисту. Він доповнює профіль захисту і дозволяє поєднати опис механізмів реалізації засобів захисту і вимог, на які орієнтувався розробник.
Експерти кваліфікаційного аналізу можуть використати положення цього документу як критерії для визначення відповідності між ІТ-продук- том і пред’явленими до нього вимогами. Стандарт “Загальних критеріїв” описує тільки загальну схему проведення кваліфікаційного аналізу і сертифікації, але не регламентує процедуру їх здійснення. Питанням методології кваліфікаційного аналізу і сертифікації присвячений окремий документ ав- іирів “Загальних критеріїв” — Загальна методологія оцінки безпеки інформаційних технологій [82], який є додатком до стандарту.
Враховуючи перспективність та міжнародний характер “Загальних критеріїв”, доцільно використати їхні основні положення та конструкції при розробці нормативних документів, методичного та інструментального забезпечення оцінки безпеки продуктів та систем інформаційних технологій. Зокрема, пропонується розробка комплексу нормативних документів системи технічного захисту:
■	 Безпека інформаційних технологій. Терміни та визначення;
■	 Концепція оцінки безпеки інформаційних технологій;
■	 Загальні критерії безпеки інформаційних. Функціональні вимоги та вимоги гарантій безпеки;
■	 Профіль захисту. Керівництво з розробки та реєстрації;
■	 Завдання з безпеки. Керівництво з розробки та оформлення;
■	 Керівництво з проектування та експлуатації автоматизованих систем, які відповідають вимогам інформаційної безпеки;
■	 Керівництво з сертифікації продуктів і систем інформаційних технологій з вимог безпеки і т.ін.
До прийняття “Загальних критеріїв” як міжнародних стандартів та прийняття відповідних державних стандартів доцільно при формуванні вимог та оцінки безпеки продуктів і систем інформаційних технологій керува- і ися не тільки вимогами діючих нормативних документів, але й додаткових мимог, сформованих на основі “Загальних критеріїв” з урахуванням специфіки конкретного об'єкту оцінки.
Доцільно також на основі матеріалів “Загальних критеріїв” вести розробку профілів захисту і вимог технічного завдання із забезпечення безпеки д ня нових типів продуктів (систем) і нових інформаційних технологій.
Розділ 9
Основи УПРАВЛІННЯ ІНФОРМАЦІЙНОЮ БЕЗПЕКОЮ
9.1.	Стандарти менеджменту інформаційної безпеки та їх основні положення
Інформаційна безпека являє собою проблему високої складності. Забезпечення інформаційної безпеки потребує комплексного підходу до розробки засобів захисту як на технічному, так і на організаційному рівні, тобто управління інформаційною безпекою [information security management], що забезпечує механізм, який дозволяє реалізувати інформаційну безпеку [44,29,54].
Декілька років назад Британський Інститут Стандартів (BSI) при підтримці групи комерційних організацій приступив до розробки стандарту управління інформаційною безпекою, який потім одержав назву BS 7799. При розробці стандарту ставилося завдання забезпечення державних та комерційних організацій інструментом для створення ефективних систем інформаційної безпеки на основі сучасних методів менеджменту. У 2000 році цей стандарт був признаний міжнародним під назвою “International Standard ISO/IEC 17799. Information technology — Code of practice for information security management”.
Стандарт ISO/IEC 17799 [84] — це модель системи менеджменту, яка визначає загальну організацію, класифікацію даних, системи доступу, напрямки планування, відповідальність співробітників, використання оцінки ризику і т.ін. в контексті інформаційної безпеки. У процесі впровадження стандарту створюється так звана система менеджменту інформаційної безпеки, мета якої — скорочення матеріальних втрат, пов’язаних з порушенням інформаційної безпеки. Основна ідея стандарту — допомогти комерційним та державним господарським організаціям вирішити достатньо складне завдання: не тільки забезпечити надійний захист інформації, але також організувати ефективний доступ до даних та нормальну роботу з ними.
Структура стандарту дозволяє вибрати ті засоби управління, які мають відношення до конкретної організації або сфери відповідальності усередині організації. Зміст стандарту включає наступні розділи (рис. 9.1):
■	 політика безпеки [security policy];
■	 організація захисту [organizational security];
■	 класифікація ресурсів та контроль [asset classification and control];
■	 безпека персоналу [personnel security];
фізична безпека та безпека навколишнього середовища [physical and environmental security];
адміністрування комп'ютерних систем та обчислювальних мереж
[computer and network management];
керування доступом до системи [system access control];
розробка та супроводження інформаційних систем [system development and maintenance];
планування безперервної роботи організації [business continuing planning];
виконання вимог (відповідність законодавству) [compliance].
МЕНЕДЖМЕНТ ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ
International Standard ISO/IEC 17799.2000 Information technology - Code of practice for information security magement
^-татг;1!
ПОЛІТИКА БЕЗПЕКИ security policy
ОРГАНІЗАЦІЯ ЗАХИСТУ organizational security
КЛАСИФІКАЦІЯ РЕСУРСІВ ТА ЇХ КОНТРОЛЬ asset classification and control
БЕЗПЕКА ПЕРСОНАЛУ personal security

■ 1 1 1 1 TT
ФІЗИЧНА БЕЗПЕКА ТА БЕЗПЕКА НАВКОЛИШНЬОГО СЕРЕДОВИЩА physical and environmental security
АДМІНІСТРУВАННЯ КОМП’ЮТЕРНИХ СИСТЕМ ТА ОБЧИСЛЮВАЛЬНИХ МЕРЕЖ communication and operational management
УПРАВЛІННЯ ДОСТУПОМ ДО СИСТЕМ access control
РОЗРОБКА ТА СУПРОВОДЖЕННЯ ІНФОРМАЦІЙНИХ СИСТЕМ systems development and management
ПЛАНУВАННЯ БЕЗПЕРЕБІЙНОЇ РОБОТИ business continuity management
ВИКОНАННЯ ВИМОГ
ijmi *  * r™;1 : '.'rr ? y, - 1
Рис. 9.1. Структура стандарту ISO/IEC 17799
У зв'язку з цим виділяється ряд ключових елементів управління, що подаються як фундаментальні:
■	 політика з інформаційної безпеки;
■	 розподіл відповідальності за інформаційну безпеку;
■	 освіта та тренінг з інформаційної безпеки;
■	 звітність за інциденти з безпеки;
■	 захист від вірусів;
■	 забезпечення безперервності роботи;
■	 контроль копіювання ліцензованого програмного забезпечення;
■	 захист архівної документації організації;
■	 захист персональних даних;
■	 реалізація політики з інформаційної безпеки.
Як видно, поряд з елементами управління для комп'ютерів та комп'ютерних мереж, стандарт приділяє велику увагу питанням розробки політики безпеки, роботі з персоналом (прийом на роботу, навчання, звільнення з роботи), забезпеченню безперервності виробничого процесу, юридичним вимогам.
Безумовно, що не всі 109 пунктів стандарту	можна	застосовувати
в умовах абсолютно кожної організації, тому авторами	стандарту	був	виб
раний підхід, при якому стандарт використовується як деяке “меню”, з якого слід вибрати елементи, що можна застосувати для конкретних умов. Цей вибір здійснюється на основі оцінки ризику та ретельно обґрунтовується.
Ризик визначається як добуток показника можливих втрат на ймовірність того, що ця втрата відбудеться. Під втратами розуміють матеріальні втрати, пов'язані з порушенням наступних властивостей інформаційного ресурсу:
■	 конфіденційність [confidentiality] — захищеність інформації від несанкціонованого доступу;
■	 цілісність [integrity] — захищеність інформації від несанкціонованої зміни, забезпечення її точності та повноти;
■	 доступності [availability] — можливість використання інформації, коли в цьому виникає необхідність, працездатність системи.
Стандарт не зосереджується тільки на забезпеченні конфіденційності. У комерційних організаціях, з точки зору матеріальних втрат, питання цілісності та доступності найчастіше більш критичні. У спрощеному вигляді аналіз ризику зводиться до відповідей на наступні питання:
■	 Що може загрожувати інформаційним ресурсам?
■	 Яка піддатливість цим загрозам, тобто, що може відбутися з тим чи іншим інформаційним ресурсом?
■	 Якщо це відбудеться, то наскільки важкими будуть наслідки? Які можливі збитки?
■	 Наскільки часто слід очікувати подібні випадки?
Для одержання сертифікату система менеджменту інформаційної безпеки підприємства оцінюється аудитором ІБО 17799. Аудитор не може одночасно бути консультантом. Аудит по ІБО 17799 складається з аналізу документації з системи менеджменту інформаційної безпеки, а також вибірко- иого контролю в організації, який дозволяє впевнитися, що реальна практика відповідає опису системи.
Акредитовану сертифікацію можуть здійснювати лише ті сертифікаційні товариства, які пройшли акредитацію ІБО. Сертифікат, виданий такою організацією, признається на міжнародному рівні. Суттєве зростання сертифікації відповідно очікується у зв'язку з розвитком електронної комерції. Одночасно серйозний інтерес до ІБО 17799 проявляється і з боку інших секторів державної та комерційної діяльності. До таких галузей відносяться: лержавні податкові органи та органи внутрішніх справ; банки, фінансові компанії, торгівельні фірми, телекомунікаційні компанії, медичні заклади, підприємства транспорту та туристичні фірми і т.ін.
На теперішній час, у зв'язку з апробацією стандарту ІБО 17799, іде широка полеміка з метою удосконалення стандарту та розробки його наступної версії.
9.2.	Політика інформаційної безпеки організації
9.2.1.	Визначення політики інформаційної безпеки організації
Необхідність у політиці безпеки на сьогоднішній день є очевидним фактом для будь-якого, навіть достатньо невеликого підприємства. Політика безпеки в цілому— це сукупність програмних, апаратних, організаційних, адміністративних, юридичних, фізичних заходів, методів, засобів, правил і інструкцій, які чітко регламентують усі аспекти діяльності підприємства, включаючи інформаційну систему, та забезпечують їх безпеку.
Крім свого прямого призначення, політика безпеки має ще один корисний ефект: у результаті аналізу інформаційних потоків, інвентаризації інформаційних ресурсів та ранжирування інформації, яка оброблюється, передаються або зберігається, за мірою її цінності керівництво підприємства одержує цілісну картину одного з найбільш складних об'єктів — інформаційної системи, що позитивно впливає на якість керування бізнесом у цілому, і, як наслідок, покращує його прибутковість і ефективність.
Політику з інформаційної безпеки організації можна визначити як сукупність вимог та правил з інформаційної безпеки організації для об'єкта інформаційної безпеки, вироблених з метою протидії заданій множині загроз інформаційній безпеці організації із урахуванням цінності інформаційної сфери, що підлягає захисту та вартості системи забезпечення інформаційної безпеки.
Об'єкт інформаційної безпеки організації— це об'єкт (об'єкти) організації, вплив порушника інформаційної безпеки на який (які) може призвести до реалізації загрози інформаційній безпеці організації. Управління об'єктом відповідно до заданої політики інформаційної безпеки організації по підношенню до специфічних дій, що відносяться до інформаційної безпеки організації, здійснюється єдиним керівним органом (адміністратором) сис- 1 теми забезпечення інформаційної безпеки організації.
Система забезпечення інформаційної безпеки організації (СЗІБ) 5 представляє сукупність правових норм, організаційних та технічних заходів, 1 служб інформаційної безпеки та механізмів захисту, органів управління та ? виконавців, спрямованих на протидію заданій множині загроз інформаційній безпеці організації з метою звести до мінімуму можливі збитки користу- 1 вачу або оператору зв’язку організації. Адміністратором (керівним органом) | системи забезпечення інформаційної безпеки організації може бути фізична 1 або юридична особа, яка є відповідальною за реалізацію політики забезпечення інформаційної безпеки організації.
Під час розробки політики безпеки повинні бути враховані технологія : зберігання, обробки та передавання інформації, моделі порушників і загроз, | особливості апаратно-програмних засобів, фізичного середовища та інші | чинники. У організації може бути реалізовано декілька різних політик без- 1 пеки, які істотно відрізняються.
Як складові частини загальної політики безпеки у організації мають іс- < нувати політики забезпечення конфіденційності, цілісності, доступності об- 1 роблюваної інформації. Політика безпеки повинна стосуватись: інформації | (рівня критичності ресурсів організації*), взаємодії об'єктів (правил, відпові- І дальності за захист інформації, гарантій захисту), області застосування 1 (яких складових компонентів організації політика безпеки стосується, а ] яких — ні).
Політика безпеки має бути розроблена таким чином, щоб вона не по- 1 требувала частої модифікації (потреба частої зміни вказує на надмірну кон- 1 кретизацію, наприклад, не завжди доцільно вказувати конкретну назву чи версію програмного продукту).	'	1
Політика безпеки повинна передбачати використання всіх можливих і заходів захисту інформації, як-то: правові та морально-етичні норми, орга- І нізаційні (адміністративні), фізичні, технічні (апаратні і програмні) заходи— і визначати правила та порядок застосування у організації кожного з цих видів.
Політика безпеки повинна базуватися на наступних основних принципах:
■	 системності;
■	 комплексності;
■	 неперервності захисту;
■	 достатності механізмів і заходів захисту та їхньої адекватності загрозам;
■	 гнучкості керування системою захисту, простоти і зручності її використання;
■	 відкритості алгоритмів і механізмів захисту, якщо інше не передбачено окремо.
Політика безпеки повинна доказово давати гарантії того, що:
■	 у організації (в кожній окремій складовій частині, в кожному функціональному завданні і т. ін.) забезпечується адекватність рівня захисту інформації рівню її критичності;
■	 реалізація заходів захисту інформації є рентабельною;
■	 в будь-якому середовищі функціонування організації забезпечується оцінюваність і перевіряємість захищеності інформації;
■	 забезпечується персоніфікація положень політики безпеки (стосовно суб'єктів організації), звітність (реєстрація, аудит) для всіх критичних, з точки зору безпеки, ресурсів, до яких здійснюється доступ в процесі функціонування інформаційної системи;
■	 персонал і користувачі забезпечені достатньо повним комплектом документації стосовно порядку забезпечення захисту інформації;
■	 всі критичні, з точки зору безпеки інформації, технології (функції) організації мають відповідні плани забезпечення неперервної роботи та її поновлення у разі виникнення непередбачених ситуацій;
■	 враховані вимоги всіх документів, які регламентують порядок захисту інформації у організації, та забезпечується їхнє суворе дотримання.
Політика безпеки розробляється на підготовчому етапі створення СЗІБ організації.
Методологія розробки політики безпеки організації включає в себе наступні роботи:
■	 розробка концепції безпеки інформації у організації;
■	 аналіз ризиків;
■	 визначення вимог до заходів, методів та засобів захисту;
■	 вибір основних рішень із забезпечення безпеки інформації;
■	 організація виконання відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування організації;
■	 документальне оформлення політики безпеки.
9.2.2.	Концепція інформаційної безпеки в організації
Концепція інформаційної безпеки в організації викладає систему поглядів, основних принципів, розкриває основні напрями забезпечення безпеки інформації. Розробка концепції здійснюється після розгляду повної п руктури організації і виконується на підставі аналізу наступних чинників:
■	 правових і (або) договірних засад;
■	 вимог до забезпечення безпеки інформації згідно з завданнями і функціями організації;
■	 загроз, впливу яких зазнають ресурси організації, що підлягають захисту.
За результатами аналізу мають бути сформульовані загальні положення безпеки, які стосуються або впливають на технологію зберігання, обробки і а передавання інформації у організації:
■	 мета та пріоритети, яких необхідно дотримуватись у організації під час забезпечення інформаційної безпеки;
■	 загальні напрями діяльності, необхідні для досягнення цієї мети;
Л—5-1523
■	 аспекти діяльності у галузі безпеки інформації, які повинні вирішуватися на рівні організації в цілому;
■	 відповідальність посадових осіб та інших суб'єктів взаємовідносин у організації, їхні права і обов'язки щодо реалізації завдань інформаційної безпеки.
9.2.3.	Аналіз та оцінка ризиків
Аналіз ризиків передбачає вивчення моделі загроз для інформаційної сфери організації та моделі порушників, можливих наслідків від реалізації потенційних загроз (рівня можливої заподіяної ними шкоди) і формування на його підставі моделі захисту інформації у організації. Під час проведення аналізу ризиків необхідним є виконання наступних робіт.
■	 Визначення компонентів і ресурсів організації, які необхідно враховувати при аналізі. Повинні бути визначені критичні, з точки зору безпеки, компоненти і ресурси організації, які можуть бути об'єктами атаки або самі є потенційним джерелом порушення безпеки інформації (об'єкти захисту). Для цього використовуються відомості, одержані в результаті обстеження середовищ функціонування організації.
■	 Ідентифікація загроз з об’єктами захисту. Встановлюється відповідність моделі загроз і об'єктів захисту, тобто складається матриця загрози/компоненти (ресурси) організації. Кожному елементу матриці повинен бути зіставлений опис можливого впливу загрози на відповідний компонент або ресурс організації. У процесі упорядкування матриці може уточнюватися список загроз і об'єктів захисту, внаслідок чого буде коригуватись модель загроз.
■	 Оцінка ризиків. Повинні бути отримані оцінки гранично припустимого й існуючого (реального) ризику здійснення кожної загрози впродовж певного проміжку часу, тобто ймовірності її здійснення впродовж цього інтервалу. Для оцінки ймовірності реалізації загрози рекомендується вводити декілька дискретних ступенів (градацій). Оцінку слід робити за припущення, що кожна подія має найгірший, з точки зору власника інформації, що потребує захисту, закон розподілу, а також за умови відсутності заходів захисту інформації. На практиці для більшості загроз неможливо одержати достатньо об'єктивні дані про ймовірність їхньої реалізації і доводиться обмежуватися якісними оцінками. У цьому випадку значення ймовірності реалізації загрози визначається в кожному конкретному випадку експертним методом або емпіричним шляхом, на підставі досвіду експлуатації подібних систем, шляхом реєстрації певних подій і визначення частоти їхнього повторення тощо.
Оцінка може мати числове або смислове значення (наприклад, ймовірність реалізації загрози — незначна, низька, висока, неприпустимо висока).
У будь-якому випадку, існуючий ризик не повинен перевищувати гранично допустимий для кожної загрози. Перевищення свідчить про необхідність впровадження додаткових заходів захисту. Мають бути розроблені рекомендації щодо зниження ймовірності виникнення або реалізації загроз та величини ризиків.
■ Оцінювання величини можливих збитків, пов'язаних з реалізацією загроз. Виконується кількісна або якісна оцінка збитків, що можуть бути нанесені організації внаслідок реалізації загроз. Доцільно, щоб ця оцінка складалась з величин очікуваних збитків від втрати інформацією кожної з властивостей (конфіденційності, цілісності або доступності) або від втрати керованості організації внаслідок реалізації загрози. Для одержання оцінки можуть бути використані ті ж методи, що і при аналізі ризиків. Величина можливих збитків визначається розміром фінансових втрат або, у разі неможливості визначення цього, за якісною шкалою (наприклад, величина збитків — відсутня, низька, середня, висока, неприпустимо висока).
9.3.	Основні правила інформаційної безпеки організації
9.3.1.	Правила побудови системи забезпечення інформаційної безпеки
Вибір варіанту побудови системи забезпечення інформаційної безпеки
В залежності від конфіденційності інформації, яка зберігається, обробки гься та передається в організації, рівня її критичності, величини можли- иих збитків від реалізації загроз, матеріальних, фінансових та інших ресур- і їй, які є у розпорядженні організації, а також інших чинників, обґрунтову- <її,ся пропозиція щодо доцільності застосування варіантів побудови системи забезпечення інформаційної безпеки (СЗІБ).
Можливі наступні варіанти:
■	 досягнення необхідного рівня інформаційної безпеки за мінімальних затрат і допустимого рівня обмежень на технології зберігання, обробки та передавання інформації в організації;
■	 досягнення необхідного рівня захищеності інформації за допустимих затрат і заданого рівня обмежень на технології зберігання, обробки та передавання інформації в організації;
■	 досягнення максимального рівня захищеності інформації за необхідних затрат і мінімального рівня обмежень на технології зберігання, обробки та передавання інформації в організації.
Якщо інформація становить державну таємницю, то необхідно застосо- мунати, як правило, третій варіант.
л
Оцінювання витрат на СЗІБ
Здійснюється первинне (попереднє) оцінювання допустимих витрат на і блокування загроз, виходячи з вибраного варіанту побудови СЗІБ і виділе- | них на це коштів. На етапі проектування СЗІБ, після формування пропози- | цій щодо складу заходів і засобів захисту, здійснюється оцінка залишкового | ризику для кожної пропозиції (наприклад, за критерієм “ефективність/ вар- 1 тість”), вибирається найбільш оптимальна серед них, і первинна оцінка уточнюється. Якщо залишковий ризик перевищує гранично допустимий, то 1 вносяться відповідні зміни до складу заходів і засобів захисту, після чого всі процедури виконуються повторно до одержання прийнятного результату.
Визначення вимог до заходів, методів та засобів захисту
Вихідними даними є:
■	 завдання і функції організації;
■	 результати аналізу середовищ функціонування організації;
■	 модель загроз, модель порушників;
■	 результати аналізу ризиків.
На підставі цих даних визначаються компоненти організації, для яких необхідно або доцільно розробити свої власні політики безпеки, відмінні від загальної політики безпеки у організації.
Для кожного компонента та (або) організації в цілому формується перелік необхідних функціональних послуг захисту від несанкціонованого доступу та вимог до рівнів реалізації кожної з них, визначається рівень гарантій реалізації. Визначені вимоги складають профіль захищеності інформації у організації (складових організації).
Для кожного компонента та (або) організації в цілому визначаються загальні підходи та вимоги з захисту інформації від витоку технічними каналами.
На наступному кроці визначаються механізми безпеки, що реалізують функціональні послуги безпеки, здійснюється вибір технічних засобів захисту інформації від витоку технічними каналами.
Вибір основних рішень з забезпечення безпеки інформації
Комплекс заходів із забезпечення безпеки інформації розглядається на трьох рівнях:
■	 правовому;
■	 організаційному;
■	 технічному.
На правовому рівні забезпечення безпеки інформації повинні бути вироблені підходи щодо:
■	 системи нормативно-правового забезпечення робіт з захисту інформації у організації;
■	 підтримки керівництвом організації заходів із забезпечення безпеки інформації у організації, виконання правових та (або) договірних вимог із захисту інформації, визначення відповідальності посадових
осіб, організаційної структури, комплектування і розподілу обов'язків співробітників СЗІБ;
■	 процедур доведення до персоналу та користувачів організації основних положень політики безпеки інформації, їхнього навчання і підвищення кваліфікації з питань безпеки інформації;
■	 системи контролю за своєчасністю, ефективністю і повнотою реалізації у організації рішень із захисту інформації, дотриманням персоналом і користувачами положень політики безпеки.
На організаційному рівні забезпечення безпеки інформації повинні бумі вироблені підходи щодо:
■	застосування режимних заходів на об’єктах організації (організації);
■	забезпечення фізичного захисту об'єктів організації (організації), носіїв інформації, інших ресурсів;
■	проведення обстеження середовищ функціонування організації;
■	порядку виконання робіт із захисту інформації, взаємодії з цих питань з іншими суб'єктами системи захисту інформації в державі;
■	 виконання робіт з модернізації організації (окремих компонентів);
■	 регламентації доступу сторонніх користувачів до інформаційної сфери організації;
■	 регламентації доступу власних користувачів і персоналу до інформаційної сфери організації;
■	 здійснення профілактичних заходів (наприклад, попередження ненавмисних дій, що призводять до порушення політики безпеки, попередження появи вірусів та ін.);
■	реалізації окремих положень політики безпеки, найбільш критичних з точки зору забезпечення захисту аспектів (наприклад, реалізація віддаленого доступу до організації (об'єктів організації), використання мереж передачі даних загального користування, зокрема ІЩегпеІ, використання несертифікованого програмного забезпечення і т.ін.).
На технічному рівні забезпечення безпеки інформації повинні бути вироблені підходи щодо застосування технічних і програмно-технічних засобів, які реалізують задані вимоги із захисту інформації. Під час розгляду рі- іішх варіантів реалізації рекомендується враховувати наступні аспекти:
■	інженерно-технічне обладнання виділених приміщень, в яких розміщуються компоненти організації, експлуатація і супроводження засобів блокування технічних каналів витоку інформації;
■	реєстрація санкціонованих користувачів організації, авторизація користувачів в системі;
■	керування доступом до інформації і механізмів, що реалізують послуги безпеки, включаючи вимоги до розподілу ролей користувачів і адміністраторів;
■	виявлення і реєстрація небезпечних подій з метою здійснення повсякденного контролю або проведення службових розслідувань;
■	 перевірка і забезпечення цілісності критичних даних на всіх стадіях їхньої обробки в організації;
■	 забезпечення конфіденційності інформації, у тому числі використання криптографічних засобів;
■	резервне копіювання критичних даних, супроводження архівів да-	і
них і програмного забезпечення;	]
■	 відновлення роботи об'єктів організації після збоїв, відмов, особливо для об'єктів із підвищеними вимогами до доступності інформації;
■	захист програмного забезпечення, що використовується у організації (на об'єктах організації), від внесення несанкціонованих доповнень і змін;
■	забезпечення функціонування засобів контролю, у тому числі засо-	\
бів виявлення технічних каналів витоку інформації.
9.3.2.	Організація проведення відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування об’єктів організації та організації в цілому
Повинні бути вироблені підходи щодо планування і порядку виконання відновлювальних робіт після збоїв, аварій, інших непередбачених ситуацій (надзвичайних ситуацій) з метою забезпечення неперервного функціонування організації в захищеному режимі. Під час планування цих робіт рекомендується враховувати наступні питання:
■	 виявлення критичних, з точки зору безпеки, процесів у роботі організації;
■	 визначення можливого негативного впливу надзвичайних ситуацій на роботу організації;
■	 визначення й узгодження обов'язків персоналу і користувачів, а також порядку їхніх дій у надзвичайних ситуаціях;
■	 підготовка персоналу і користувачів до роботи в надзвичайних ситуаціях.
План проведення відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування організації повинен описувати дії щодо улагодження інциденту, дії щодо резервування, дії щодо відновлення. Він включає в себе:
■	 опис типових надзвичайних ситуацій, які потенційно найбільш можливі у організації внаслідок наявності вразливих місць, або які реально мали місце під час роботи;
■	 опис процедур реагування на надзвичайні ситуації, які слід вжити відразу після виникнення інциденту, що може призвести до порушення політики безпеки;
■	 опис процедур тимчасового переводу організації або окремих її компонентів на аварійний режим роботи;
■	 опис процедур поновлення нормальної виробничої діяльності організації або окремих її компонентів;
■	 порядок тестування плану, тобто, проведення тренувань персоналу в умовах імітації надзвичайних ситуацій.
План проведення відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування організації підлягає перегляду у разі виникнення істотних змін у організації. Такими змінами можуть бути:
■	 встановлення нового обладнання або модернізація існуючого, включення до складу організації нових компонентів;
■	 встановлення нових систем життєзабезпечення на об'єктах організації (сигналізації, вентиляції, пожежегасіння, кондиціонування і т.ін.);
■	 проведення будівельно-ремонтних робіт;
■	 організаційні зміни у структурі організації, виробничих процесах, процедурах обслуговування організації;
■	 зміни у технології зберігання, обробки та передавання інформації;
■	 зміни у програмному забезпеченні;
■	 будь-які зміни у складі і функціях СЗІБ.
9.3.3.	Правила розмежування доступу користувачів та процесів до ресурсів інформаційної сфери організації
Найважливішу частину політики безпеки, яка регламентує доступ користувачів і процесів до ресурсів інформаційної сфери організації, складають правила розмежування доступу (ПРД). ПРД — це певний абстрактний механізм, який виступає посередником при будь-яких взаємодіях об'єктів організації і є найбільш суттєвим елементом політики безпеки.
Наприклад, загальні ПРД можуть бути наступними (за припущення, що у організації визначено такі ієрархічні ролі: адміністратор безпеки організації, адміністратор, користувач).
■	 Кожне робоче місце повинно мати свого адміністратора, який несе відповідальність за його працездатність та за дотримання всіх вимог і процедур, пов'язаних з обробкою інформації та її захистом. Таку роль може виконувати уповноважений користувач. Цей користувач повинен бути забезпечений відповідними інструкціями і навчений всім вимогам і процедурам.
■	 Для попередження неавторизованого доступу до даних, програмного забезпечення, інших ресурсів організації, керування механізмами захисту здійснюється адміністратором безпеки організації (об'єкта організації).
■	 Для попередження поширення комп'ютерних вірусів відповідальність за дотримання правил використання програмного забезпечення несуть: адміністратор безпеки організації, на об'єкті організації — адміністратор безпеки об'єкта організації. Повинно використовуватися тільки програмне забезпечення, яке дозволено політикою безпеки (ліцензійне, яке має відповідні сертифікати, експертні висновки тощо).
■	 За всі зміни програмного забезпечення, створення резервних і архівних копій несе відповідальність адміністратор безпеки організації (об’єкта організації). Такі роботи виконуються за його дозволом.
■	 Кожний користувач має свій унікальний ідентифікатор і пароль. Право видачі цих атрибутів надається адміністратору. Атрибути для адміністраторів надає адміністратор безпеки організації. Видача атрибутів дозволяється тільки після документальної реєстрації особи як користувача. Користувачам забороняється спільне використання персональних атрибутів.
■	 Користувачі проходять процедуру автентифікації для отримання доступу до ресурсів організації.
■	 Атрибути користувачів періодично змінюються, а невикористовува- ні і скомпрометовані — видаляються.
■	 Процедури використання активного мережного обладнання, а також окремих видів програмного забезпечення, яке може суттєво впливати на безпеку (аналізатори трафіку, аналізатори безпеки мереж, засоби адміністрування і т.ін.), авторизовані і здійснюються під контролем адміністратора безпеки інформаційної системи.
■	 Усі користувачі повинні знати “Інструкцію користувача” (пройти відповідний курс навчання, скласти іспит).
■	 Адміністратор безпеки організації і адміністратори мереж повсякденно здійснюють перевірку працездатності засобів захисту інформації, ведуть облік критичних, з точки зору безпеки, подій і готують звіти щодо цього.
Загальні ПРД мають бути конкретизовані на рівні вибору необхідних функціональних послуг захисту (профілю захищеності) та впровадження організаційних заходів захисту інформації.
9.3.4.	Документальне оформлення політики безпеки
Документальне оформлення політики безпеки має містити в собі наступні розділи:
■	 загальний, у якому визначається відношення керівництва організації до проблеми інформаційної безпеки організації;
■	 організаційний, у якому наводиться перелік підрозділів, робочих груп, посадових осіб, які відповідають за роботи у сфері захисту інформації, їхніх функції, викладаються підходи, що застосовуються до персоналу (опис посад з точки зору безпеки інформації, організація навчання та перепідготовки персоналу, порядок реагування на порушення режиму безпеки та ін.);
■	 класифікаційний, де визначаються матеріальні та інформаційні ресурси, які є у наявності у організації, та необхідний рівень їхнього захисту;
■	 розділ, у якому визначаються ПРД до інформації;
■	 розділ, у якому визначається підхід щодо керування об'єктами та обладнанням організації;
■	 розділ, у якому висвітлюються питання фізичного захисту;
■	 розділ, у якому висвітлюються питання захисту інформації від витоку технічними каналами;
■	 розділ, де викладено порядок розробки та супроводження системи, модернізації апаратного та програмного забезпечення;
■	 розділ, який регламентує порядок проведення відновлювальних робіт і забезпечення неперервного функціонування організації у цілому та окремих складових та об'єктів організації;
■	 юридичний розділ, у якому приводиться підтвердження відповідності політики безпеки законодавству України.
9.4.	Система менеджменту інформаційної безпеки та її оцінка
Як уже відзначалося, у процесі впровадження стандартів менеджменту інформаційної безпеки створюється так звана система менеджменту інформаційної безпеки, мета якої— скорочення матеріальних втрат, пов'язаних і порушенням інформаційної безпеки. Основна ідея стандарту — допомогти комерційним та державним господарським організаціям вирішити достатньо складне завдання: не тільки забезпечити надійний захист інформації, а не також організувати ефективний доступ до даних та нормальну роботу I ними.
Для того, щоб впевнитися, що система менеджменту інформаційної безпеки відповідає своєму призначенню, здійснюється її оцінка. Коли здійснюється забезпечення безпеки державних інформаційних ресурсів, то оцінка проводиться у формі державної експертизи відповідно до Положення про державну експертизу у сфері технічного захисту інформації від 2000 року. V цьому положенні наведені загальні положення державної експертизи у сфері захисту інформації, права та обов'язки суб'єктів експертизи, порядок організації та проведення експертизи.
Відповідно до міжнародного стандарту ІБО 17799 здійснюється аудит системи менеджменту інформаційної безпеки.
Для одержання сертифікату система менеджменту інформаційної безпеки підприємства оцінюється аудитором ІБО 17799. Аудитор не може одночасно бути консультантом. Аудит по ІБО 17799 складається з аналізу документації з системи менеджменту інформаційної безпеки, а також; вибіркового контролю в організації, який дозволяє впевнитися, що реальна практика відповідає опису системи.
Акредитовану сертифікацію можуть здійснювати лише ті сертифікаційні товариства, які пройшли акредитацію ІБО. Сертифікат, виданий такою організацією, признається на міжнародному рівні. Суттєве зростання сертифікації відповідно очікується у зв'язку з розвитком електронної комерції. Одночасно серйозний інтерес до ІБО 17799 проявляється і з боку інших секторів державної та комерційної діяльності. До таких галузей відносяться: державні податкові органи та органи внутрішніх справ; банки, фінансові компанії, торговельні фірми, телекомунікаційні компанії, медичні заклади, підприємства транспорту та туристичні фірми і т.ін.
На теперішній час, у зв'язку з апробацією стандарту ІБО 17799, іде широка полеміка з метою удосконалення стандарту та розробки його наступної версії.
Частина III
Забезпечення інформаційної безпеки України
Розділ 10
ІНФОРМАЦІЙНА БЕЗПЕКА УКРАЇНИ
10.1.	Національні інтереси України в інформаційній сфері та шляхи їх забезпечення
Сучасний етап розвитку суспільства характеризується зростаючою роллю інформаційної сфери, що являє собою сукупність інформації, інформаційної інфраструктури, суб'єктів, що здійснюють збирання, формування, поширення й використання інформації, а також системи регулювання суспільних відносин, що виникають при цьому. Інформаційна сфера є системоутворюючим чинником життя суспільства, активно впливає на стан політичної, економічної, оборонної й інших складових безпеки держави. Національна безпека держави істотно залежить від забезпечення інформаційної безпеки, у ході технічного прогресу ця залежність зростатиме.
Багато держав вкрай стурбовані станом інформаційної безпеки. Вони розробляють та впроваджують комплекс правових, організаційно-технічних та економічних заходів забезпечення інформаційної безпеки. Вихідними засадами таких заходів є доктрини, закони, концепції та інші нормативно- правові документи з інформаційної безпеки [9, 21, 25, 39]. У зв'язку з цим дуже актуальним є розробка та удосконалення основ забезпечення інформаційної безпеки України.
Під інформаційною безпекою України слід розуміти стан захищеності її національних інтересів у інформаційній сфері, що визначаються сукупністю збалансованих інтересів особистості, суспільства й держави (рис. 10.1).
Інтереси особистості в інформаційній сфері полягають у реалізації конституційних прав особи й громадянина на доступ до інформації, на використання інформації в інтересах здійснення діяльності, яка не заборонена законом, фізичного, духовного й інтелектуального розвитку, а також у захисті інформації, що забезпечує особисту безпеку.
Інтереси суспільства в інформаційній сфері полягають у забезпеченні інтересів особистості в цій сфері, зміцненні демократії, ство ренні правової соціальної держави, досягненні і підтримці суспільної злагоди, у духовному відновленні України.
Інтереси держави в інформаційній сфері полягають у створенні умов для гармонічного розвитку інформаційної інфраструктури України, реалізації конституційних прав і свобод людини й громадянина в галузі одержання інформації й користування нею з метою забезпечення непорушності конституційного ладу, суверенітету і територіальної цілісності України, політичної, економічної і соціальної стабільності, у безумовному забезпеченні законності і правопорядку, розвитку рівноправного й взаємовигідного міжнародного співробітництва.

НАЦІОНАЛЬНІ ІНТЕРЕСИ УКРАЇНИ В ІНФОРМАЦІЙНІЙ СФЕРІ
збалансована сукупність соціальних інтересів особистості, суспільства та держави, що реалізуються в інформаційній сфері
Види інтересів
Складові національних інтересів України

Інтереси
особистості
підтримка певного правового статусу людини і громадянина в інформаційній сфері
Дотримання конституційних прав і свобод людини та громадянина у галузі одержання інформації та користування нею, забезпечення духовного відновлення України, збереження і зміцнення моральних цінностей суспільства, традицій і гуманізму, культурного і наукового потенціалу держави

Інтереси
суспільства
використання інформації та інформаційної інфраструктури для розвитку всіх сфер суспільного життя
Інформаційне забезпечення державної політики України, доведення до громадян України та міжнародної громадськості достовірної інформації про державну політику України, її офіційної позиції щодо соціально значимих подій у житті держави і міжнародного життя, забезпечення доступу громадян до відкритих державних інформаційних ресурсів

Інтереси
держави
використання інформації та інформаційної інфраструктури для забезпечення державної політики, управління справами суспільства, захисту моральних цінностей суспільства, а також забезпечення стійкого функціонування інформаційної інфраструктури
Розвиток сучасних Інформаційних технологій, вітчизняної індустрії інформації, засобів інформатизації, телекомунікації і зв’язку, забезпечення внутрішнього ринку її продукцією та вихід цієї продукції на світовий ринок, забезпечення накопичення, збереження та ефективного використання вітчизняних інформаційних ресурсів
Захист інформаційних ресурсів від технічних розвідок, несанкціонованого доступу, забезпечення безпеки інформаційних і телекомунікаційних систем

Рис. 10.1. Види національних інтересів України в інформаційній сфері
На основі національних інтересів України в інформаційній сфері формуються стратегічні й поточні завдання внутрішньої та зовнішньої політики держави із забезпечення інформаційної безпеки.
Можна виділити чотири основні складові національних інтересів України в інформаційній сфері.
Перша складова національних інтересів України в інформаційній сфері полягає у дотриманні конституційних прав і свобод людини і громадянина и галузі одержання інформації й користування нею, забезпеченні духовного підновлення України, збереження й зміцненні моральних цінностей суспільства, традицій патріотизму, гуманізму, культурного й наукового потенціалу країни. Для цього потрібно:
■	 підвищити ефективність використання інформаційної інфраструктури в інтересах суспільного розвитку, консолідації суспільства, духовного відродження багатонаціонального народу України;
■	 удосконалити систему формування, зберігання і раціонального використання інформаційних ресурсів, що складають основу науково- технічного й духовного потенціалу України;

■	 забезпечити конституційні права та свободи людини й громадянина вільно шукати, одержувати, передавати, робити й поширювати інформацію будь-яким законним способом, одержувати достовірну інформацію про стан навколишнього середовища;
■	 забезпечити конституційні права й свободи людини й громадянина на особисту та сімейну таємницю, таємницю листування, телефонних переговорів, поштових, телеграфних та інших повідомлень, на захист своєї честі і свого доброго імені;
■	 зміцнити механізми правового регулювання відносин у галузі охорони інтелектуальної власності, створити умови для дотримання установлених законодавством обмежень на доступ до інформації, яка не підлягає поширенню;
■	 гарантувати свободу масової інформації й заборону цензури;
■	 не допускати пропаганду й агітацію, що сприяють розпаленню соціальної, расової, національної чи релігійної ненависті і ворожнечі;
■	 забезпечити заборону на збір, зберігання, використання й поширення інформації про приватне життя особи без її згоди та іншої інформації, доступ до якої обмежено законодавством.
Друга складова національних інтересів України в інформаційній сфері полягає у інформаційному забезпеченні державної політики України, доведенні до громадян України та міжнародної громадськості достовірної інформації про державну політику України, її офіційної позиції щодо соціально значимих подій у житті держави і міжнародного життя, із забезпеченням доступу громадян до відкритих державних інформаційних ресурсів.
Для цього потрібно:
■	 зміцнювати державні засоби масової інформації, розширювати їх можливості щодо своєчасного доведення достовірної інформації до громадян України та іноземних громадян;
■	 прискорити формування відкритих державних інформаційних ресурсів, підвищити ефективність їхнього використання.
Третя складова національних інтересів України в інформаційній сфері полягає у розвитку сучасних інформаційних технологій, вітчизняної індустрії інформації, у тому числі індустрії засобів інформатизації, телекомунікації та зв’язку, забезпеченні потреб внутрішнього ринку її продукцією та вихід цієї продукції на світовий ринок, а також забезпеченні накопичення, зберігання та ефективного використання вітчизняних інформаційних ресурсів. У сучасних умовах тільки на цій основі можна вирішувати проблеми створення наукоємних технологій, технологічного переозброєння промисловості, збільшення досягнень вітчизняної науки й техніки. Держава повинна зайняти гідне місце серед світових лідерів мікроелектронної й комп'ютерної промисловості. Для цього потрібно:
■	 розвивати й удосконалювати інфраструктуру єдиного інформаційного простору України;
■	 розвивати вітчизняну індустрію інформаційних послуг і підвищувати ефективність використання державних інформаційних ресурсів;
■	 розвивати виробництво в Україні конкурентноспроможних засобів і систем інформатизації, телекомунікації та зв'язку, розширювати участь України в міжнародній кооперації виробників таких засобів і систем;
■	 забезпечити державну підтримку вітчизняних фундаментальних і прикладних досліджень, розробок у сферах інформатизації, телекомунікації та зв'язку.
Четверта складова національних інтересів України в інформаційній сфері полягає у захисті інформаційних ресурсів від технічних розвідок, не- « імкціонованого доступу, забезпеченні безпеки інформаційних і телекомунікаційних систем. Для цього потрібно:
■	 забезпечити ефективну протидію технічним розвідкам;
■	 підвищити безпеку інформаційних систем, включаючи мережі зв'язку, насамперед безпеку первинних мереж зв'язку та інформаційних систем органів державної влади, фінансово-кредитної та банківської сфер, сфери господарської діяльності, а також систем і засобів інформатизації озброєння і військової техніки, систем керування військами та зброєю, екологічно небезпечними й економічно важливими виробництвами;
■	 прискорити розвиток вітчизняного виробництва апаратних і програмних засобів захисту інформації та методів контролю за їх ефективністю;
■	 забезпечити захист державної таємниці;
■	 розширювати міжнародне співробітництво України в галузі розвитку і безпечного використання інформаційних ресурсів, протидії загрозі розв'язання протиборства в інформаційній сфері.
10.2.	Загрози інформаційній безпеці України
За своєю загальною спрямованістю загрози інформаційній безпеці України можна поділити на такі види (рис. 10.2):
■	 загрози конституційним правам і свободам людини та громадянина в духовній сфері життя й інформаційної діяльності, індивідуальній, груповій і суспільній свідомості, духовному відродженню України;
■	 загрози інформаційному забезпеченню державної політики України;
■	 загрози розвитку вітчизняної індустрії інформації, включаючи індустрію засобів інформатизації, телекомунікації та зв'язку, забезпеченню потреб внутрішнього ринку в її продукції та виходу цієї продукції на світовий ринок, а також забезпеченню накопичення, зберігання й ефективного використання вітчизняних інформаційних ресурсів;
■	 загрози безпеці інформації обмеженого доступу, зокрема державної таємниці;
■	 загрози безпеці інформаційних і телекомунікаційних засобів і систем.

Рис. 10.2. Класифікація загроз та джерел загроз інформаційній безпеці України

Загрозами конституційним правам і свободам людини й громадянина в галузі духовного життя й інформаційної діяльності, індивідуальній, груповій і суспільній свідомості, духовному відродженню України можуть бути:
■	 прийняття органами державної влади нормативних правових актів, які обмежують конституційні права та свободи громадян у галузі духовного життя й інформаційної діяльності;
■	 створення монополій на формування, одержання й поширення інформації в Україні, у тому числі з використанням телекомунікаційних систем;
■	 протидія, у тому числі з боку кримінальних структур, реалізації громадянами своїх конституційних прав на особисту та сімейну таємницю, таємницю листування, телефонних переговорів, інших повідомлень;
■	 нераціональне, надмірне обмеження доступу до суспільно необхідної інформації;
■	 протиправне застосування спеціальних засобів впливу на індивідуальну, групову і суспільну свідомість;
■	 невиконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, організаціями та громадянами вимог державного законодавства, що регулює відносини в інформаційній сфері;
■	 неправомірне обмеження доступу громадян до відкритих інформаційних ресурсів органів державної влади та органів місцевого само-
врядування, до відкритих архівних матеріалів та іншої відкритої соціально значимої інформації;
■	 дезорганізація та руйнування системи нагромадження і зберігання культурних цінностей, включаючи архіви;
■	 порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина в галузі масової інформації;
■	 витіснення національних інформаційних агентств, засобів масової інформації з внутрішнього інформаційного ринку і посилення залежності духовної, економічної і політичної сфер громадського життя України від закордонних інформаційних структур;
■	 девальвація духовних цінностей, пропаганда зразків масової культури, заснованих на культі насильства, на духовних і моральних цінностях, що суперечать цінностям, прийнятим у Державі;
■	 зниження духовного, морального і творчого потенціалу населення України, що істотно ускладнить підготовку трудових ресурсів для упровадження і використання новітніх технологій, у тому числі інформаційних;
■	 маніпулювання інформацією (дезінформація, приховування чи перекручування інформації).
Загрозами інформаційному забезпеченню державної політики України можуть бути:
■	 монополізація інформаційного ринку України, його окремих секторів вітчизняними і закордонними інформаційними структурами;
■	 блокування діяльності державних засобів масової інформації з інформування громадськості в Україні та за її межами;
■	 низька ефективність інформаційного забезпечення державної політики унаслідок дефіциту кваліфікованих кадрів, відсутності системи формування і реалізації державної інформаційної політики.
Загрозами розвитку вітчизняної індустрії інформації, включаючи індустрію засобів інформатизації, телекомунікації і зв'язку, забезпеченню потреб шіутрішнього ринку в її продукції і виходу цієї продукції на світовий ринок, .і також забезпеченню накопичення, зберігання та ефективного використаним вітчизняних інформаційних ресурсів можуть бути:
■	 протидія доступу України до новітніх інформаційних технологій, взаємовигідній і рівноправній участі виробників у світовому розподілі праці в індустрії інформаційних послуг, засобів інформатизації, телекомунікації і зв'язку, інформаційних продуктів, а також створення умов для посилення технологічної залежності України в галузі сучасних інформаційних технологій;
■	 закупівля органами державної влади імпортних засобів інформатизації, телекомунікації і зв'язку при наявності вітчизняних аналогів, що за своїми характеристиками не поступаються закордонним зразкам;
■	 витіснення з вітчизняного ринку виробників засобів інформатизації, телекомунікації і зв'язку;
■	 збільшення відтоку з України фахівців і суб’єктів інтелектуальної власності.
Загрозами безпеці інформаційних і телекомунікаційних засобів і систем можуть бути:
■	 протиправне збирання та використання інформації;
■	 порушення технології обробки інформації;
■	 упровадження в апаратні та програмні вироби компонентів, які реалізують функції, не передбачені документацією на ці вироби;
■	 розробка й поширення програм, що порушують нормальне функціонування інформаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем, у тому числі систем захисту інформації;
■	 радіоелектронний вплив з метою виведення з ладу, пошкодження чи руйнування засобів і систем обробки інформації, телекомунікації та зв'язку;
■	 вплив на парольно-ключові системи захисту автоматизованих систем обробки та передачі інформації;
■	 компрометація ключів і засобів криптографічного захисту інформації;
■	 витік інформації технічними каналами;
■	 упровадження електронних пристроїв для перехоплення інформації у технічні засоби обробки, зберігання та передачі інформації з каналів зв'язку, а також у службові приміщення органів державної влади, підприємств, установ та організацій усіх форм власності;
■	 знищення, пошкодження, руйнування чи розкрадання машинних та інших носіїв інформації;
■	 перехоплення інформації в мережах передавання даних та лініях зв'язку, дешифрування цієї інформації та нав'язування хибної інформації;
■	 використання несертифікованих вітчизняних і закордонних інформаційних технологій, засобів захисту інформації, засобів інформатизації, телекомунікації та зв'язку при створенні й розвитку інформаційної інфраструктури України;
■	 несанкціонований доступ до інформації, що знаходиться в банках і базах даних;
■	 порушення законних обмежень на поширення інформації.
10.3.	Джерела загроз інформаційній безпеці України
Джерела загроз інформаційній безпеці України підрозділяються на зовнішні та внутрішні (див. рис. 10.2). До зовнішніх джерел відносяться:
■	 діяльність іноземних політичних, економічних і військових розвідувальних та інформаційних структур, спрямована проти інтересів України в інформаційній сфері;
■	 прагнення деяких країн домінувати й обмежити інтереси України
у світовому інформаційному просторі, витиснення її із зовнішнього і внутрішнього інформаційних ринків;
■	 загострення міжнародної конкуренції за володіння інформаційними технологіями й ресурсами;
■	 діяльність міжнародних терористичних організацій;
■	 збільшення технологічного відриву провідних держав світу і нарощування їхніх можливостей з протидії створенню конкурентносп- роможних інформаційних технологій;
■	 діяльність космічних, повітряних, морських і наземних технічних та інших засобів (видів) розвідки іноземних держав;
■	 розробка деякими державами концепцій інформаційних війн, які передбачають створення засобів небезпечного впливу на інформаційні сфери інших країн, порушення нормального функціонування інформаційних і телекомунікаційних систем зберігання інформаційних ресурсів, одержання несанкціонованого доступу до них.
До внутрішніх джерел відносяться:
■	 критичний стан вітчизняних галузей промисловості;
■	 несприятлива криміногенна обстановка, що супроводжується зрощуванням державних і кримінальних структур в інформаційній сфері, одержання кримінальними структурами права доступу до інформації, що не підлягає поширенню, посилення впливу організованої злочинності на життя суспільства, зниження ступеня захищеності законних інтересів громадян, суспільства та держави в інформаційній сфері;
■	недостатня координація діяльності органів державної влади з формування та реалізації єдиної державної політики в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	недосконалість нормативної правової бази, що регулює відносини в інформаційній сфері, а також недостатня практика застосування норм права;
■	нерозвиненість інститутів громадянського суспільства і недостатній державний контроль за розвитком інформаційного ринку України;
■	недостатнє фінансування заходів із забезпечення інформаційної безпеки України;
■	недостатня економічна могутність України;
■	зниження ефективності системи освіти і виховання, недостатня кількість кваліфікованих кадрів у галузі забезпечення інформаційної безпеки;
■	недостатня активність органів державної влади щодо інформування суспільства про свою діяльність, роз'яснення прийнятих рішень, формування відкритих державних ресурсів і розвитку системи доступу до них громадян;
■ відставання України від провідних країн світу за рівнем інформатизації органів державної влади і місцевого самоврядування, кредитно-фінансової сфери, промисловості, сільського господарства, освіти, охорони здоров'я, сфери послуг і побуту громадян.
10.4.	Стан інформаційної безпеки України
За останні роки в Україні реалізовано комплекс заходів із удосконалення забезпечення її інформаційної безпеки.
Розпочато формування бази правового забезпечення інформаційної безпеки. Прийнято Закони України “Про інформацію”, “Про захист інформації в автоматизованих системах”, “Про державну таємницю”, низку інших законів; розпочато створення механізмів їхньої реалізації, підготовку законопроектів, що регламентують суспільні відносини в інформаційній сфері.
Здійснюються певні заходи із забезпечення захисту інформації в органах державної влади, на підприємствах, в установах і організаціях усіх форм власності. Передбачається створення захищеної інформаційно-телекомунікаційної системи спеціального призначення в інтересах органів державної влади.
Разом з тим, аналіз стану інформаційної безпеки України показує, що її рівень не повною мірою відповідає потребам суспільства і держави. Сучасні умови політичного та соціально-економічного розвитку країни відзначаються загостренням протиріч між потребами суспільства у розширенні вільного обміну інформацією та необхідністю зберігання окремих регламентованих обмежень на її поширення.
Суперечливість і нерозвиненість правового регулювання суспільних відносин в інформаційній сфері призводять до серйозних негативних наслідків. Так, недостатність правового забезпечення регулювання відносин у галузі реалізації можливостей конституційних обмежень свободи масової інформації в інтересах захисту основ конституційного ладу, моральності, здоров'я, прав і законних інтересів громадян, забезпечення обороноздатності країни та безпеки України істотно ускладнює підтримку необхідного балансу інтересів особистості, суспільства та держави в інформаційній сфері. Недосконале нормативно-правове регулювання відносин у галузі масової інформації ускладнює формування на території України конкурентноспро- можних інформаційних агентств і засобів масової інформації.
Незабезпеченість прав громадян на доступ до інформації, маніпулювання інформацією викликають негативну реакцію населення, що іноді призводить до дестабілізації соціально-політичної обстановки в суспільстві.
Закріплені в Конституції України права громадян на недоторканність приватного життя, особисту та сімейну таємницю, таємницю листування практично не мають достатнього правового, організаційного та технічного забезпечення. Незадовільно організований захист даних про фізичних осіб (персональних даних), що збираються органами державної влади та місцевого самоврядування.
Немає чіткої державної політики в галузі формування інформаційного простору України, розвитку системи масової інформації, .організації міжна
родного інформаційного обміну й інтеграції інформаційного простору України у світовий інформаційний простір, що створює передумови для витіснення інформаційних агентств, засобів масової інформації з внутрішнього інформаційного ринку та деформації структури міжнародного інформаційного обміну.
Недостатня державна підтримка діяльності інформаційних агентств із просування їхньої продукції на закордонний інформаційний ринок. Спостерігається надмірна й небезпечна залежність ринку інформаційних послуг України від іноземного капіталу. Недостатньо ефективно діє система захисту державної таємниці та система сертифікації засобів захисту інформації. І le створено державної системи захисту інформації.
Серйозних втрат зазнав кадровий потенціал наукових і виробничих колективів, що діють у галузі створення засобів інформатизації, телекомунікації та зв'язку, в результаті чого відбувається масове звільнення з цих колективів кваліфікованих фахівців.
Відставання вітчизняних інформаційних технологій змушує органи державної влади та місцевого самоврядування при створенні інформаційних систем іти шляхом закупівель імпортної техніки і залучення іноземних фірм, через що підвищується ймовірність несанкціонованого доступу до інформації, що обробляється, зростає залежність України від іноземних виробників комп'ютерної і телекомунікаційної техніки та програмного забезпечення.
У зв'язку з інтенсивним упровадженням закордонних інформаційних технологій у сфери діяльності особистості, суспільства та держави, а також із широким застосуванням відкритих інформаційно-телекомунікаційних систем, інтеграцією вітчизняних інформаційних систем і міжнародних інформаційних систем зросли загрози застосування “інформаційної зброї” проти інформаційної інфраструктури України. Роботи з адекватної комплексної протидії цим загрозам ведуться без належної координації і недостатньому бюджетному фінансуванні. Недостатньо уваги приділяється розвитку засобів розвідки та інформаційної протидії.
10.5.	Завдання із забезпечення інформаційної безпеки України
Стан справ, що склалися в галузі забезпечення інформаційної безпеки України, вимагає невідкладного вирішення таких завдань:
■	 розробка основних напрямів державної політики із забезпечення інформаційної безпеки України, а також заходів і механізмів реалізації цієї політики;
■	 створення, розвиток та удосконалення системи забезпечення інформаційної безпеки України, що реалізує єдину державну політику
в цій галузі, включаючи удосконалення форм, методів і засобів виявлення, оцінки та прогнозування загроз інформаційній безпеці України, а також системи протидії цим загрозам;
■	 розробка державних цільових програм забезпечення інформаційної безпеки України; розробка критеріїв і методів оцінки ефективності
систем і засобів забезпечення інформаційної безпеки України, а також сертифікації цих систем і засобів;
■	 удосконалення нормативно-правової бази забезпечення інформаційної безпеки України, включаючи механізми реалізації прав громадян на одержання інформації та доступ до неї, форми та способи реалізації правових норм, що стосується взаємодії держави із засобами масової інформації;
■	 установлення відповідальності посадових осіб органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб і громадян за дотримання вимог інформаційної безпеки;
■	 координація діяльності органів державної влади, підприємств, установ і організацій усіх форм власності в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 розвиток науково-практичних основ забезпечення інформаційної безпеки держави з урахуванням сучасної геополітичної ситуації, умов політичного та соціально-економічного розвитку України і реальності загроз застосування “інформаційної зброї”;
■	 розробка та створення механізмів формування та реалізації державної інформаційної політики України;
■	 розробка методів підвищення ефективності участі держави у формуванні інформаційної політики державних телерадіомовних організацій, інших державних засобів масової інформації;
■	 забезпечення технологічної незалежності України в найважливіших галузях інформатизації, телекомунікації та зв'язку, що визначають її безпеку, у першу чергу, в галузі створення спеціалізованої обчислювальної техніки для зразків озброєння і військової техніки;
■	 розробка сучасних методів і засобів захисту інформації, забезпечення безпеки інформаційних технологій, насамперед тих, які використовуються у системах керування військами та зброєю, екологічно небезпечними та економічно важливими виробництвами;
■	 розвиток і удосконалення державної системи захисту інформації і системи захисту державної таємниці;
■	 створення та розвиток сучасної захищеної технологічної основи керування державою в мирний і воєнний час та у надзвичайних ситуаціях;
■	 розширення взаємодії з міжнародними та закордонними органами й організаціями з питань науково-технічного та правового забезпечення безпеки інформації, що надходить міжнародними телекомунікаційними системами та системами зв'язку;
■	 забезпечення умов для активного розвитку інформаційної інфраструктури України, участі України в процесах створення і використання глобальних інформаційних мереж і систем;
■	 створення єдиної системи підготовки кадрів у галузі інформаційної безпеки та інформаційних технологій.
Розділ 11
Методи та заходи забезпечення ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
11.1.	Загальні методи забезпечення інформаційної безпеки України
Загальні методи забезпечення інформаційної безпеки України можна поділити на правові, організаційно-технічні й економічні (рис. 11.1).

Рис. 11.1. Загальні методи забезпечення інформаційної безпеки України

До правових методів забезпечення інформаційної безпеки України наїжать розробка нормативних правових актів, що регламентують відносини у інформаційній сфері, і нормативних методичних документів із питань забезпечення інформаційної безпеки України. Найважливішими напрямами цієї діяльності є:
■ внесення змін і доповнень до законодавства України, що регулює відносини в галузі забезпечення інформаційної безпеки, з метою створення й удосконалення системи забезпечення інформаційної
344 Частина III. Забезпечення інформаційної безпеки України
	      -	■—	—■■ н
безпеки України, усунення внутрішніх протиріч у державному законодавстві, протиріч, пов'язаних з міжнародними угодами, до яких приєдналася Україна, а також з метою конкретизації правових норм, що установлюють відповідальність за правопорушення в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 законодавче розмежування повноважень у галузі забезпечення інформаційної безпеки України між органами державної влади, визначення цілей, завдань і механізмів участі в цій діяльності громадських об'єднань, організацій і громадян;
■	 розробка та прийняття нормативних правових актів України, які установлюють відповідальність юридичних і фізичних осіб за несанкціонований доступ до інформації, її протиправне копіювання, перекручування і протизаконне використання, навмисне поширення недостовірної інформації, протиправне розголошення інформації з обмеженим доступом, використання в злочинних і корисливих цілях службової інформації чи інформації, що містить комерційну таємницю;
■	 уточнення статусу іноземних інформаційних агентств, засобів масової інформації та журналістів, а також інвесторів при залученні іноземних інвестицій для розвитку інформаційної інфраструктури України;
■	 законодавче закріплення пріоритету розвитку національних мереж зв'язку і вітчизняного виробництва космічних супутників зв'язку;
■	 визначення статусу організацій, що надають послуги глобальних інформаційно-телекомунікаційних мереж на території України, і правове регулювання діяльності цих організацій;
■	 створення правової бази для формування в Україні системи забезпечення інформаційної безпеки, у тому числі її центральних органів та регіональних структур.
Організаційно-технічними методами забезпечення інформаційної безпеки України є:
■	 «створення й удосконалення системи забезпечення інформаційної безпеки України; посилення діяльності державних органів виконавчої влади із застосування правових норм, включаючи попередження і припинення правопорушень в інформаційній сфері, а також виявлення, викриття та притягнення до відповідальності осіб, що скоїли злочини та інші правопорушення в цій сфері;
■	 розробка, використання й удосконалення засобів захисту інформації і методів контролю ефективності цих засобів, розвиток захищених телекомунікаційних систем, підвищення надійності спеціального програмного забезпечення;
■	 створення систем і засобів запобігання несанкціонованому доступу до інформації, що обробляється, і спеціальним впливам, які призводять до руйнування, знищення, спотворення інформації, а також зміна штатних режимів функціонування систем і засобів зв'язку;
■	 виявлення технічних пристроїв і програм, що загрожують нормальному функціонуванню інформаційно-телекомунікаційних систем,

запобігання перехопленню інформації у технічних каналах її витоку, застосування криптографічних засобів захисту інформації під час її обробки та передачі каналами зв'язку, контроль за виконанням спеціальних вимог із захисту інформації;
■	 сертифікація засобів захисту інформації, ліцензування діяльності
в галузі захисту інформації, стандартизація способів і засобів її захисту;
■	 удосконалення системи сертифікації телекомунікаційного обладнання і програмного забезпечення автоматизованих систем обробки інформації на відповідність вимогам із захисту інформації;
■	 контроль за діями персоналу в захищених інформаційних системах, підготовка кадрів у галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 формування системи моніторингу показників і характеристик інформаційної безпеки України у найважливіших сферах життя і діяльності суспільства та держави.
Економічні методи забезпечення інформаційної безпеки України містять:
■	 розробку програм забезпечення інформаційної безпеки України і визначення порядку їх фінансування;
■	 удосконалення системи фінансування робіт з реалізації правових і організаційно-технічних методів захисту інформації, створення системи страхування інформаційних ризиків фізичних і юридичних осіб.
11.2.	Особливості забезпечення інформаційної безпеки України в різних сферах громадського життя
Інформаційна безпека України є однією із складових національної безпеки України і впливає на захищеність національних інтересів України в різних сферах життєдіяльності суспільства та держави (рис. 11.2).
Економіка
Духовне життя
Внутрішня
політика
А	СФЕРИ	N
ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ СУСПІЛЬСТВА ТА V	ДЕРЖАВИ	а
Зовнішня
політика
Оборона

Наука і техніка
Правоохоронна та судова сфера
Загальнодержавні інформаційні та телекомунікаційні системи та мережі
Рис. 11.2. Основні сфери життєдіяльності людини та суспільства в Україні

Загрози інформаційній безпеці України та методи її забезпечення є загальними для цих сфер. У кожній з них є свої особливості забезпечення інформаційної безпеки, пов'язані зі специфікою об'єктів забезпечення безпеки, ступенем їх уразливості від загроз інформаційній безпеці України. У кожній сфері життєдіяльності суспільства та держави поряд із загальними методами забезпечення інформаційної безпеки України можуть використовуватися часткові методи і форми, зумовлені специфікою чинників, що впливають на стан її інформаційної безпеки.
11.2.1.	Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері економіки
Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері економіки відіграє ключову роль у забезпеченні національної безпеки України. У сфері економіки найбільш уразливими є (рис. 11.3):
Інформаційна безпека України у сфері економіки
	— Загрози 				-——- Об’єкти безпеки —	
ґ "	Ч
Безконтрольна діяльність виробників і споживачів інформації, засобів інформатизації та захисту інформації			Система державної статистики ^	
			Кретитно-фінансова система	
				
Безконтрольне залучення іноземних фірм до створення засобів інформатизації та захисту інформації			Інформаційні та обчислювальні автоматизовані системи	

Комп’ютерні злочини: проникнення кримінальних елементів в комп’ютерні системи і мережі банків та інших кредитних організацій			Системи бухгалтерського обліку	
				
			Системи збирання, обробки, зберігання та передачі інформації	

Удосконалення методів добору і підготовки персоналу
Удосконалення нормативно-правової бази
Рис. 11.3. Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері економіки
Заходи протидії загрозам
Контроль за створенням, розвитком та захистом систем і засобів збирання, обробки та зберігання інформації		/			-					ч
Юридична відповідальність і контроль за діяльністю посадових осіб за підготовку, обробку і аналіз інформації	
			
Розробка та впровадження національних сертифікованих засобів захисту інформації		Розробка та впровадження національних захищених систем електронних платежів, електронних грошей та електронної торгівлі	

■	 система державної статистики;
■	 кредитно-фінансова система;
■	 інформаційні та обчислювальні автоматизовані системи органів державної виконавчої влади, що забезпечують діяльність суспільства і держави у сфері економіки;
■	 системи бухгалтерського обліку підприємств, установ і організацій усіх форм власності;
■	 системи збору, обробки, зберігання та передачі фінансової, біржової, податкової, митної інформації й інформації про зовнішньоекономічну діяльність України, а також підприємств, установ і організацій усіх форм власності.
Перехід до ринкових відносин в економіці призвів до появи на внутрішньому ринку товарів і послуг України значної кількості вітчизняних і закордонних комерційних структур — виробників і споживачів інформації, і.ісобів інформатизації та захисту інформації. Безконтрольна діяльність цих
<	 іруктур із створення і захисту систем збору, обробки, зберігання та переламі статистичної, фінансової, біржової, податкової, митної інформації і нюрює реальну загрозу безпеці України в економічній сфері. Аналогічні \мрози виникають при безконтрольному залученні іноземних фірм до створення таких систем, оскільки при цьому складаються сприятливі умови для несанкціонованого доступу до економічної інформації з обмеженим доступом і для контролю за процесами її передачі й обробки з боку іноземних смецслужб.
Критичний стан підприємств національних галузей промисловості, які розробляють і виробляють засоби інформатизації, телекомунікації, зв'язку і,і захисту інформації, призводить до широкого використання відповідних імпортних засобів, що створює загрозу виникнення технологічної залежнос- п України від іноземних держав.
Серйозну загрозу для нормального функціонування економіки в цілому представляють комп'ютерні злочини, пов'язані з проникненням кримінальних елементів у комп'ютерні системи та мережі банків і інших кредитних організацій.
Недостатність нормативної правової бази, що визначає відповідальність суб'єктів господарювання за неправдивість чи приховування відомос- ІЄЙ про їхню комерційну діяльність, про споживчі властивості вироблених ними товарів і послуг, про результати їх господарської діяльності, про інве- * гиції тощо, перешкоджає нормальному функціонуванню зазначених су- пектів. Водночас, істотний економічний збиток суб'єктам господарювання може бути нанесений унаслідок розголошення інформації, що містить комерційну таємницю. У системах збору, обробки, зберігання та передачі фінан-
<	 оної, біржової, податкової, митної інформації найбільш небезпечним є про- ширавне копіювання інформації та її перекручування внаслідок навмисних чи випадкових порушень технології роботи з інформацією, несанкціонованого доступу до неї. Це стосується і державних органів виконавчої влади, і ійиятих формуванням і поширенням інформації про зовнішньоекономічну /пильність України.
Основними заходами із забезпечення інформаційної безпеки України в сфері економіки є:
■	 організація та здійснення державного контролю за створенням, розвитком і захистом систем і засобів збору, обробки, зберігання і передачі статистичної, фінансової, біржової, податкової, митної інформації;
■	 докорінна перебудова системи державної статистичної звітності
з метою забезпечення достовірності, повноти та захищеності інформації шляхом запровадження юридичної відповідальності посадових осіб за підготовку первинної інформації, організацію контролю за діяльністю цих осіб і служб обробки й аналізу статистичної інформації, а також шляхом обмеження комерціалізації такої інформації;
■	 розробка національних сертифікованих засобів захисту інформації і упровадження їх у системи й засоби збору, обробки, зберігання та передачі статистичної, фінансової, біржової, податкової, митної інформації;
■	 розробка та впровадження національних захищених систем електронних платежів на базі інтелектуальних карт, систем електронних грошей і електронної торгівлі, стандартизація цих систем, а також розробка нормативної правової бази, що регламентує їх використання;
■	 удосконалення нормативної правової бази, що регулює інформаційні відносини у сфері економіки;
■	 удосконалення методів добору та підготовки персоналу для роботи в системах збору, обробки, зберігання та передачі економічної інформації.
11.2.2.	Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері внутрішньої політики
Найбільш важливими об'єктами забезпечення інформаційної безпеки України у сфері внутрішньої політики є (рис. 11.4):
■	 конституційні права та свободи людини й громадянина;
■	 конституційний лад, національна злагода, стабільність державної влади, суверенітет і територіальна цілісність України;
■	 відкриті інформаційні ресурси державних органів виконавчої влади і засобів масової інформації.
Найнебезпечнішими у сфері внутрішньої політики є такі загрози інформаційній безпеці України:
■	 порушення конституційних прав та свобод громадян, реалізованих у інформаційній сфері;
■	 недостатнє правове регулювання відносин у галузі прав різних політичних сил на використання засобів масової інформації для пропаганди своїх ідей;
■	 поширення дезінформації про політику України, діяльність органів державної влади, події, що відбуваються в країні і за її межами;
■	 діяльність громадських об'єднань, спрямована на насильницьку зміну основ конституційного ладу та порушення цілісності України,

розпалення соціальної, расової, національної та релігійної ворожнечі, на поширення цих ідей у засобах масової інформації.
Інформаційна безпека України у сфері внутрішньої політики
Загрози
Об’єкти безпеки

Порушення прав і свобод громадян, що реалізуються в інформаційній сфері
Недостатнє правове регулювання відносин у галузі прав різноманітних політичних сил на використання ЗМІ для пропаганди своїх ідей
Дезінформація про політику України |
Конституційні права та свободи людини та громадянина
Конституційний лад, національна злагода, стабільність державної влади, суверенітет і державна цілісність

Діяльність суспільних об’єднань, спрямованих на насильницьку зміну конституційного ладу	

Розпалювання соціальної, расової, національної та релігійної ворожнечі
Відкриті інформаційні ресурси державних органів та ЗМІ
Створення системи протидії монополізації інформаційної інфраструктури, включаючи ринок інформаційних послуг та ЗМІ
— 	і——	
Активізація контрпропагандистської діяльності, спрямованої на попередження негативних наслідків розповсюдження дезінформації про внутрішню політику України

11.4. Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері внутрішньої політики
Основними заходами із забезпечення інформаційної безпеки України |)ері внутрішньої політики є:
■	 створення системи протидії монополізації вітчизняними і закордонними структурами складових інформаційної інфраструктури, включаючи ринок інформаційних послуг і засобів масової інформації;
■	 активізація контрпропаганди, спрямованої на запобігання негативних наслідків поширення дезінформації про внутрішню політику України.
11.2.3.	Забезпечення інформаційної безпеки України в сфері
зовнішньої політики
До найважливіших об’єктів забезпечення інформаційної безпеки Украї- у сфері зовнішньої політики належать (рис. 11.5):
■ інформаційні ресурси органів державної виконавчої влади, які реалізують зовнішню політику України, представництв і організацій за кордоном, представництв України при міжнародних організаціях;

■	 інформаційні ресурси представництв державних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм підприємств, установ і організацій, які реалізують зовнішню політику України;
■	 блокування діяльності засобів масової інформації щодо роз’яснення закордонній громадськості мети та основних напрямів державної політики України, її думки про соціально значимі події державного і міжнародного життя.

Рис. 11.5. Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері зовнішньої політики

Із зовнішніх загроз інформаційній безпеці України у сфері зовнішньої політики найбільш небезпечними є:
■	 інформаційний вплив іноземних політичних, економічних, військових та інформаційних структур на розробку та реалізацію стратегії зовнішньої політики України;
■	 поширення за кордонами України дезінформації про її зовнішню політику;
■	 порушення прав громадян і юридичних осіб в інформаційній сфері за межами України;
■	 спроби несанкціонованого доступу до інформації та впливу на інформаційні ресурси, інформаційну інфраструктуру органів державної виконавчої влади, що реалізують зовнішню політику України, представництв і організацій за кордоном, представництв України при міжнародних організаціях.
Із внутрішніх загроз інформаційної безпеки України у сфері зовнішньої політики найбільшу небезпеку представляють:
■	 порушення встановленого порядку збору, обробки, зберігання і передачі інформації у органах державної виконавчої влади, які реалізують зовнішню політику України, і на підпорядкованих їм підприємствах, в установах і організаціях;
■	 інформаційно-пропагандистська діяльність політичних сил, громадських об'єднань, засобів масової інформації та окремих осіб, що спотворює стратегію та тактику зовнішньополітичної діяльності України;
■	 недостатнє інформування населення про зовнішньополітичну діяльність України.
Основними заходами із забезпечення інформаційної безпеки України н сфері зовнішньої політики є:
■	 розробка основних напрямів державної політики щодо удосконалення інформаційного забезпечення зовнішньополітичного курсу України;
■	 розробка та реалізація комплексу заходів щодо посилення інформаційної безпеки інформаційної інфраструктури органів державної виконавчої влади, які реалізують зовнішню політику України, представництв і організацій за кордоном, представництв України при міжнародних організаціях;
■	 створення представництвам і організаціям України за кордоном умов для роботи з нейтралізації розповсюджуваної там дезінформації про зовнішню політику України;
■	 удосконалення інформаційного забезпечення роботи з протидії порушенням прав і свобод громадян і юридичних осіб за межами України;
■	 удосконалення інформаційного забезпечення суб’єктів України
з питань зовнішньополітичної діяльності, що належать до їх компетенції.

11.2.4.	Забезпечення інформаційної безпеки України у галузі науки та техніки
Найважливішими об'єктами забезпечення інформаційної безпеки України у галузі науки та техніки є (рис. 11.6):
Інформаційна безпека України у галузі науки і техніки
Загрози
внутрішні
Промисловий шпіонаж
Недостатнє фінансування науково- технічної діяльності

Протиправний доступ до науково- технічних ресурсів України
Пільгові умови для іноземної науково-технічної продукції з одночасним обмеженням розвитку науково-технічного потенціалу України
Проблеми в галузі патентного захисту
Складність реалізації заходів із захисту інформації
Нездатність створювати конкуретноспроможну продукцію

Об'єкти безпеки
Результати фундаментальних, пошукових і прикладних досліджень, потенційно важливі для науково-технічного, технологічного та соціально-економічного 	розвитку	України	
Відкриття, незапатентовані технології, промислові зразки, моделі й експериментальне устаткування
Науково-технічні кадри та система їх підготовки
Системи керування складними дослідницькими комплексами
Заходи протидії загрозам

Удосконалення законодавства України, що регулює відносини в галузі науки і техніки та механізмів його реалізації
Створення систем оцінки можливих втрат від реалізації загроз
   1 — ив І

Рис. 11.6. Забезпечення інформаційної безпеки України у галузі науки і техніки
■ результати фундаментальних, пошукових і прикладних наукових досліджень, потенційно важливі для науково-технічного, технологічного та соціально-економічного розвитку країни, включаючи відо-

мості, втрата яких може завдати шкоди національним інтересам і престижу України;
■	 відкриття, незапатентовані технології, промислові зразки, корисні моделі й експериментальне устаткування;
■	 науково-технічні кадри та система їхньої підготовки;
■	 системи керування складними дослідницькими комплексами (ядерними реакторами, прискорювачами елементарних часток, плазмовими генераторами тощо).
Основними зовнішніми загрозами інформаційній безпеці України в галузі науки та техніки є:
■	 прагнення розвинених іноземних держав одержати протиправний доступ до науково-технічних ресурсів України для використання отриманих вітчизняними вченими результатів у власних інтересах;
■	 створення пільгових умов на ринку України для іноземної науково- технічної продукції з одночасним прагненням розвинених країн обмежити розвиток науково-технічного потенціалу України (скуповування акцій провідних підприємств із наступним їх перепрофілю- ванням, запровадження експортно-імпортних обмежень тощо);
■	 політика західних країн, спрямована на подальше руйнування успадкованого від СРСР єдиного науково-технічного простору держав- учасників Співдружності Незалежних Держав за рахунок переорієнтації на західні країни їх науково-технічних зв'яз ків, а також окремих найперспективніших наукових колективів;
■	 активізація діяльності іноземних державних і комерційних підприємств, установ та організацій у галузі промислового шпигунства із залученням розвідувальних і спеціальних служб.
Основними внутрішніми загрозами інформаційній безпеці України и галузі науки та техніки є:
■	 складна економічна ситуація в Україні, що призводить до значного зниження фінансування науково-технічної діяльності, тимчасового падіння престижу науково-технічної сфери, витоку за кордон ідей і передових розробок;
■	 неспроможність підприємств національних галузей електронної промисловості виробляти на базі новітніх досягнень мікроелектро- ніки і провідних інформаційних технологій конкурентноздатну нау- коємну продукцію, що дозволяє забезпечити достатній рівень технологічної незалежності України від інших країн, що прирводить до вимушеного широкого використання імпортних програмно-апаратних засобів при створенні та розвитку в Україні інформаційної інфраструктури;
■	 серйозні проблеми в галузі патентного захисту результатів науково- технічної діяльності вчених;
■	 складність реалізації заходів із захисту інформації, особливо на ак- ціонованих підприємствах, у науково-технічних установах і організаціях.
23-5-1523
Реальний шлях протидії загрозам інформаційній безпеці України в галузі науки та техніки — це удосконалення законодавства України, яке регулює відносини в цій галузі, та механізмів його реалізації. Для цього держава повинна сприяти створенню системи оцінки можливих збитків від реалізації загроз найважливішим об'єктам забезпечення інформаційної безпеки України в галузі науки та техніки, включаючи громадські наукові ради та органи незалежної експертизи, які виробляють рекомендації для органів державної влади щодо запобігання протиправному чи неефективному використанню інтелектуального потенціалу України.
11.2.5.	Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя
Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя має на меті захист конституційних прав і свобод людини і громадянина, пов'язаних із розвитком, формуванням і поведінкою особистості, свободою масового інформування, використання культурної, духовно-моральної спадщини, історичних традицій і норм громадського життя, збереженням культурного надбання усіх народів України, реалізацією конституційних обмежень прав і свобод людини і громадянина в інтересах збереження та зміцнення моральних цінностей суспільства, традицій патріотизму та гуманізму, здоров'я громадян, культурного та наукового потенціалу України, забезпечення обороноздатності та безпеки України.
До числа основних об'єктів забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя належать (рис. 11.7):
• достоїнство особистості, свобода сумління, включаючи право вільно обирати, мати і поширювати релігійні й інші переконання і діяти відповідно до них, свобода думки та слова (за винятком пропаганди чи агітації, що провокують соціальну, расову, національну чи релігійну ненависть і ворожнечу), а також свобода літературного, художнього, наукового, технічного та інших видів творчості, викладання;
■	 свобода масової інформації;
■	 недоторканість приватного життя, особиста та сімейна таємниця;
■	 державна мова як фактор духовного єднання народів багатонаціональної України;
■	 мови, моральні цінності і культурна спадщина народів і народностей України;
■	 об'єкти інтелектуальної власності.
Найнебезпечнішими у сфері духовного життя є такі загрози інформаційній безпеці України:
■	 спотворення системи масового інформування через монополізацію засобів масової інформації та неконтрольоване розширення сектору закордонних засобів масової інформації у вітчизняному інформаційному просторі;
■	 погіршення стану і поступовий занепад об'єктів національної культурної спадщини, включаючи архіви, музейні фонди, бібліотеки,
пам'ятники архітектури через недостатнє фінансування відповідних програм і заходів;
Інформаційна безпека України у сфері духовного життя
-| Загрози
Об’єкти безпеки
Достоїнство особистості та свобода сумління
Деформація системи масового інформування
Свобода масової інформації
Погіршення стану культурної спадщини
Недоторканість приватного життя, особиста та сімейна таємниця
Діяльність релігійних об’єднань, що прововідують релігійний фундаменталізм, а також тоталітарних релігійних сект
Державна мова як фактор духовного єднання народів України
Мови, моральні цінності та культурна спадщина народів і народностей 	України	
Використання ЗМІ для розповсюдження дезінформаці
Об’єкти інтелектуальної власності
Заходи протидії загрозам
Розробка правових та організаційних механізмів
Розвиток основ громадянського суспільства
%
{• забезпечення прав і свобод | громадян	н
Розвиток законодавства України, що регулює відносини у галузі конституційних обмежень прав і свобод людини та громадянина
■ доступу ЗМІ і громадян до відкритої інформації про діяльність органів державної влади
■ забезпечення достовірних відомостей про соціально значимі події суспільного життя, що розповсюджуються через ЗМІ
І
Державна підтримка заходів із збереження та відродження культурної спадщини народів і народностей України
недопущення протиправних інформаційно-психологічних впливів на масову свідомість суспільства
Протидія негативному впливу іноземних релігійних організацій
Рис. 11.7. Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя
■	 можливість порушення стабільності суспільства, заподіяння шкоди здоров'ю та життю громадян унаслідок діяльності релігійних об'єднань, що проповідують релігійний фундаменталізм, а також тоталітарних релігійних сект;
■	 використання закордонними спеціальними службами засобів масової інформації, що діють на території України, для заподіяння шкоди обороноздатності країни та безпеки України, поширення дезінформації;
■	 нездатність сучасного громадянського суспільства України забезпечити формування у підростаючого покоління та підтримку в суспі-

льстві суспільно необхідних моральних цінностей, патріотизму і громадянської відповідальності за долю країни.
Основними напрямами забезпечення інформаційної безпеки України у сфері духовного життя є:
■	 розвиток в Україні основ громадянського суспільства;
■	 створення соціально-економічних умов для творчої діяльності і функціонування установ культури;
■	 вироблення цивілізованих форм і способів суспільного контролю за формуванням у суспільстві духовних цінностей, що відповідають національним інтересам країни, вихованням патріотизму і громадянської відповідальності за її долю;
■	 удосконалення законодавства України, що регулює відносини в галузі конституційних обмежень прав і свобод людини та громадянина;
■	 державна підтримка заходів щодо збереження та відродження культурної спадщини народів і народностей України;
■	 формування правових та організаційних механізмів забезпечення конституційних прав та свобод громадян, підвищення їхньої правової культури в інтересах протидії свідомому чи ненавмисному порушенню цих конституційних прав і свобод у сфері духовного життя;
■	 розробка дієвих організаційно-правових механізмів доступу засобів масової інформації та громадян до відкритої інформації про діяльність органів державної влади і громадських об'єднань, забезпечення достовірності відомостей про соціально значимі події громадського життя, розповсюджуваних через засоби масової інформації;
■	 розробка спеціальних правових і організаційних механізмів недопущення протиправних інформаційно-психологічних впливів на масову свідомість суспільства, неконтрольованої комерціалізації культури та науки, а також механізмів забезпечення збереження культурних та історичних цінностей народів і народностей України, раціональне використання накопичених суспільством інформаційних ресурсів, що складають національне надбання;
■	 уведення заборони на використання ефірного часу в електронних засобах масової інформації для прокату програм, що пропагують насильство та жорстокість, антигромадську поведінку;
■	 протидія негативному впливу іноземних релігійних організацій і місіонерів.
11.2.6.	Забезпечення інформаційної безпеки України у загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах
Основними об'єктами забезпечення інформаційної безпеки України в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах є (рис. 11.8):
Інформаційна безпека України в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах
Об’єкти безпеки
Загрози
Протизаконна діяльність спеціальних служб іноземних держав та окремих осіб
Інформаційні ресурси, що містять державну таємницю та іншу інформацію обмеженого доступу
Використання при створенні й розвитку інформаційних і телекомунікаційних систем імпортних програмно-апаратних засобів
Засоби та системи інформатизації, програмні засоби, автоматизовані системи керування, системи зв’язку та передачі даних, в яких циркулює інформація обмеженого доступу
Порушення встановленого регламенту збирання, обробки та передавання інформації
Технічні засоби та системи, що обробляють відкриту інформацію, але розміщені в приміщеннях, де оброблюється інформація обмеженого доступу
1 відмова
•навмисні дії
•збої програм- ного забезпечення	
•помилки
персоналу
Використання несертифікованих за вимогами безпеки засобів і систем
Приміщення, призначені для проведення закритих переговорів, під час яких озвучується інформація обмеженого доступу
Залучення до робіт фірм, що не мають державних ліцензій
Заходи протидії загрозам
Забезпечення безпеки конфіденційної інформації при взаємодії систем різних класів захищеності
Попередження перехоплення інформації] з приміщень та з об’єктів, а також з
каналів зв’язку	у
^ 				 і.»,.  	і	...і..	    -	л?,:*, І
Виключення несанкціонованого доступу до інформації, що оброблюється або зберігається в технічних засобах
Організаційно-технічні заходи із захисту інформації
с
з
Попередження витоку технічними
•ліцензування діяльності організацій
ґПопередження програмно-технічних у впливів, що викликають руйнування, знищення, спотворення інформації або V	5^2і	-
Забезпечення інформаційної безпеки при підключенні інформаційних та телекомунікаційних систем до зовнішніх
атестація об'єктів інформатизації у —(• сертифікація засобів захисту
•створення та застосування інформаційних та автоматизованих систем управління в захищеному виконанні	,
інформаційних мереж
Рис. 11.8. Забезпечення інформаційної безпеки України у загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах
■	 інформаційні ресурси, що містять державну таємницю, та іншу інформацію обмеженого доступу;
■	 засоби та системи інформатизації (засоби обчислювальної техніки, інформаційно-обчислювальні комплекси, мережі та системи), програмні засоби (операційні системи, системи керування базами да-

них, інше загальносистемне та прикладне програмне забезпечення), автоматизовані системи керування, системи зв'язку та передачі даних, що здійснюють прийом, обробку, зберігання та передачу інформації обмеженого доступу, їхні інформативні фізичні поля;
■	 технічні засоби та системи, що обробляють відкриту інформацію, але розміщені в приміщеннях, де обробляється інформація обмеженого доступу;
■	 приміщення, призначені для проведення закритих переговорів, під час яких озвучується інформація обмеженого доступу.
Основними загрозами інформаційній безпеці України в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах є:
■	 діяльність спеціальних служб іноземних держав, злочинних угруповань, організацій і груп, протизаконна діяльність окремих осіб, спрямована на одержання несанкціонованого доступу до інформації та здійснення контролю за функціонуванням інформаційних і телекомунікаційних систем;
■	 вимушене використання під час створення та розвитку інформаційних і телекомунікаційних систем імпортних програмно-апаратних засобів через об'єктивне відставання вітчизняної промисловості;
■	 порушення встановленого регламенту збору, обробки та передачі інформації, навмисні дії та помилки персоналу інформаційних і телекомунікаційних систем, відмови технічних засобів і збої програмного забезпечення в інформаційних і телекомунікаційних системах;
■	 використання несертифікованих на відповідність вимогам із захисту інформації засобів і систем інформатизації та зв'язку, а також засобів захисту інформації та контролю їхньої ефективності;
■	 залучення до робіт із створення, розвитку та захисту інформаційних і телекомунікаційних систем організацій і фірм, що не мають державних ліцензій на здійснення такої діяльності.
Основними напрямами забезпечення інформаційної безпеки України в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах є:
■	 запобігання перехопленню за допомогою технічних засобів розвідки інформації з приміщень і з об'єктів, а також інформації, яка передається каналами зв'язку;
■	 запобігання несанкціонованого доступу до інформації, яка оброблюється чи зберігається в технічних засобах інформатизації;
■	 запобігання витоку інформації технічними каналами під час експлуатації технічних засобів її обробки, зберігання та передавання;
■	 запобігання здійсненню спеціальних програмно-технічних впливів, які призводять до руйнування, знищення, спотворення інформації чи збоїв у роботі засобів інформатизації;
■	 забезпечення інформаційної безпеки при підключенні загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних систем до зовнішніх інформаційних мереж, включаючи міжнародні;
■	 забезпечення безпеки інформації обмеженого доступу при взаємодії інформаційних і телекомунікаційних систем різних класів захищеності;
■	 виявлення впроваджених на об'єкти інформатизації та в технічні засоби електронних пристроїв перехоплення інформації.
Основними організаційно-технічними заходами із захисту інформації в загальнодержавних інформаційних і телекомунікаційних системах є:
■	 ліцензування діяльності в галузі захисту інформації;
■	 атестація об'єктів інформатизації відповідно до вимог щодо забезпечення захисту державної таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом;
■	 сертифікація засобів захисту інформації та контролю їхньої ефективності, а також захищеності інформації, що обробляється на об'єктах інформатизації та зв'язку, від витоку технічними каналами;
■	 накладання територіальних, частотних, енергетичних, просторових і тимчасових обмежень у режимах використання технічних засобів, які підлягають захисту;
■	 створення та впровадження інформаційних і автоматизованих систем керування у захищеному виконанні.
11.2.7.	Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони
До об'єктів забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони належать (рис. 11.9):
■	 інформаційна інфраструктура центральних органів воєнного керування та органів керування видів Збройних Сил України та родів військ, об'єднань, з'єднань, військових частин і організацій, що входять до Збройних Сил України, науково-дослідних установ Міністерства оборони України;
■	 інформаційні ресурси підприємств оборонного комплексу і науково- дослідних установ, що виконують державні оборонні замовлення або займаються оборонною проблематикою;
■	 програмно-технічні засоби автоматизованих і автоматичних систем керування військами та зброєю, озброєння і військової техніки, оснащених засобами інформатизації;
■	 інформаційні ресурси, системи зв'язку та інформаційна інфраструктура інших військ, військових формувань і органів.
Зовнішніми загрозами, що становлять найбільшу небезпеку для об'єктів забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони, є:
■	 усі види розвідувальної діяльності закордонних держав;
■	 інформаційно-технічні впливи (у тому числі радіоелектронна боротьба, проникнення в комп'ютерні мережі) з боку ймовірних противників;

диверсійно-підривна діяльність спеціальних служб іноземних держав, здійснювана методами інформаційно-психологічного впливу;
діяльність іноземних політичних, економічних і військових структур, спрямована проти інтересів України у сфері оборони.
Інформаційна безпека України у сфері оборони

	ЗОВНІШНІ		

Розвідувальна діяльність зарубіжних держав		
1 '			
Інформаційно-технічні впливи з боку ймовірних противників		
			
Загрози
внутрішні
  '	

Порушення встановленого регламенту збирання, обробки, зберігання та передавання інформації
Навмисні дії, а також помилки персоналу
Ненадійне функціонування систем
Невирішені питання захисту інтелектуальної власності

_[ Об'єкти безпеки ]_
Інформаційна інфраструктура органів воєнного керування
Інформаційні ресурси підприємств оборонного комплексу та науково-дослідних  	установ		
Програмно-технічні засоби автоматизованих і автоматичних систем воєнної
сфери
Заходи протидії загрозам
Розвиток засобів захисту
Систематичне виявлення загроз та їх джерел

Структуризація цілей забезпечення інформаційної безпеки
—.—	
• від несанкціонованого доступу

Визначення практичних завдань
Г систем зв язку 1 УпРавлІННЯ

Підготовка спеціалістів у галузі забезпечення інформаційної безпеки в оборонній сфері
• підвищення надійності програмного забезпечення

Рис. 11.9. Забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони
Внутрішніми загрозами, що становлять найбільшу небезпеку для зазначених об’єктів, є:
■	 порушення встановленого регламенту збору, обробки, зберігання і передачі інформації, що знаходиться в штабах і установах Міністерства оборони України, на підприємствах оборонного комплексу;
■	 навмисні дії, а також помилки персоналу інформаційних і телекомунікаційних систем спеціального призначення;
■	 ненадійне функціонування інформаційних і телекомунікаційних систем спеціального призначення;
■	 можлива інформаційно-пропагандистська діяльність, що підриває престиж Збройних Сил України і їхню боєздатність;
■	 невирішеність питань захисту інтелектуальної власності підпри-
’ ємств оборонного комплексу, що призводить до витоку за кордон найцінніших державних інформаційних ресурсів;
■	 нерозв'язаність питань соціального захисту військовослужбовців і членів їхніх родин.
Перелічені внутрішні загрози становитимуть особливу небезпеку м умовах загострення військово-політичної обстановки.
Головними специфічними напрямами удосконалення системи забезпечення інформаційної безпеки України у сфері оборони є:
■	 систематичне виявлення загроз та їхніх джерел, структурування цілей забезпечення інформаційної безпеки в сфері оборони і визначення відповідних практичних завдань;
■	 проведення сертифікації загального та спеціального програмного забезпечення, пакетів прикладних програм і засобів захисту інформації в існуючих і створюваних автоматизованих системах керування військового призначення та системах зв'язку, що мають у своєму складі елементи обчислювальної техніки;
■	 постійне удосконалення засобів захисту інформації від несанкціонованого доступу, розвиток захищених систем зв'язку і керування військами та зброєю, підвищення надійності спеціального програмного забезпечення;
■	 удосконалення структури функціональних органів системи забезпечення інформаційної безпеки у сфері оборони та координація їхньої взаємодії;
■	 удосконалення прийомів і способів стратегічного та оперативного маскування, розвідки і радіоелектронної боротьби, методів і засобів активної протидії інформаційно-пропагандистським і психологічним операціям ймовірного противника;
■	 підготовка фахівців у галузі забезпечення інформаційної безпеки в сфері оборони.
11.2.8.	Забезпечення інформаційної безпеки України у правоохоронній і судовій сферах
До найважливіших об'єктів забезпечення інформаційної безпеки у правоохоронній і судовій сферах належать (рис. 11.10):
Інформаційна безпека України у правоохоронній і 	судовій	сфері	
Загрози
внутрішні

Розвідувальна діяльність спеціальних служб зарубіжних держав
Несанкціонований доступ до інформаційних ресурсів правоохоронних та судових органів з боку іноземних державних та комерційних структур
Порушення встановленого регламенту збирання, обробки, зберігання та передавання 	інформації	
Недостатність законодавчого та нормативного регулювання інформаційного обміну в правоохоронній і судовій сферах
Відмови та збої технічних засобів
Навмисні дії, а також помилки персоналу

.
’	

		Заходи протидії загрозам		

	Створення захищеної багаторівневої системи інтегрованих банків даних оперативно-	
	розшукового, довідкового, криміналістичного та статистичного характеру на основі спеціалізованих інформаційно-телекомунікаційних систем	
				
Підвищення рівня професійної та спеціальної підготовки користувачів інформаційних
систем	

Рис. 11.10. Забезпечення інформаційної безпеки України у правоохоронній і судовій сфері
■ інформаційні ресурси органів державної виконавчої влади, які реалізують правоохоронні функції, судових органів, їх інформаційно- обчислювальних центрів, науково-дослідних установ і навчальних закладів, що містять спеціальні відомості та оперативні дані службового характеру;
■	 інформаційно-обчислювальні центри, їх інформаційне, технічне, програмне та нормативне забезпечення;
■	 інформаційна інфраструктура (інформаційно-обчислювальні мережі, пункти керування, вузли та лінії зв'язку).
Зовнішніми загрозами, що становлять найбільшу небезпеку для об'єктів забезпечення інформаційної безпеки у правоохоронній і судовій сферах, є:
■	 розвідувальна діяльність спеціальних служб іноземних держав, міжнародних злочинних угруповань, організацій і груп, пов'язана зі збором відомостей, що розкривають завдання, плани діяльності, технічне оснащення, методи роботи та місця дислокації спеціальних підрозділів і органів внутрішніх справ України;
■	 діяльність іноземних державних і комерційних структур, що прагнуть одержати несанкціонований доступ до інформаційних ресурсів правоохоронних і судових органів.
Внутрішніми загрозами, що становлять найбільшу небезпеку для зазначених об'єктів, є:
■	 порушення встановленого регламенту збору, обробки, зберігання і передавання інформації, що міститься в картотеках і автоматизованих банках даних і, що використовується для розслідування злочинів;
■	 недостатність законодавчого та нормативного регулювання інформаційного обміну в правоохоронній і судовій сферах;
■	 відсутність єдиної методології збору, обробки та зберігання опера- тивно-розшукової, довідкової, криміналістичної та статистичної інформації;
■	 відмови технічних засобів і збої програмного забезпечення в інформаційних і телекомунікаційних системах;
■	 навмисні дії та помилки персоналу, безпосередньо зайнятого формуванням і веденням картотек і автоматизованих банків даних.
Поряд із загальними методами та засобами захисту інформації, застосовуються також специфічні методи і засоби забезпечення інформаційної безпеки у правоохоронній і судовій сферах.
Головними з них є:
■	 створення захищеної багаторівневої системи інтегрованих банків даних оперативно-розшукового, довідкового, криміналістичного і статистичного характеру на базі спеціалізованих інформаційно- телекомунікаційних систем;
■	 підвищення рівня професійної та спеціальної підготовки користувачів інформаційних систем.
11.2.9.	Забезпечення інформаційної безпеки України в умовах надзвичайних ситуацій
Найбільш уразливими об'єктами забезпечення інформаційної безпеки України в умовах надзвичайних ситуацій є система прийняття рішень з one-
ративних дій (реакцій), пов'язаних із розвитком таких ситуацій і ходом ліквідації їхніх наслідків, а також система збору й обробки інформації про можливе виникнення надзвичайних ситуацій (рис. 11.11).
Інформаційна безпека України в умовах надзвичайних 	ситуацій	
Загрози
Об’єкти безпеки
Приховування,затримка надходження, перекручування та руйнування оперативної інформації			Система прийняття рішень з оперативних дій, пов’язаних з розвитком надзвичайних ситуацій і ходом ліквідації їх наслідків	
				
Несанкціонований доступ до оперативної інформації окремих осіб чи груп осіб			Система збирання та обробки інформації про можливе виникнення надзвичайних ситуацій	
Заходи протидії загрозам

Розробка ефективної системи моніторингу об’єктів підвищеної небезпеки
Підвищення надійності систем обробки та передавання інформації органів державної виконавчої влади

Удосконалення системи інформування населення про загрози виникнення надзвичайних ситуацій, про умови їх виникнення і розвитку
Прогнозування поведінки населення під впливом помилкової чи недостовірної 	інформації	
Розробка спеціальних заходів із захисту інформаційних систем керування екологічно небезпечним виробництвом

Рис. 11.11. Забезпечення інформаційної безпеки України в умовах надзвичайних ситуацій
Особливе значення для нормального функціонування зазначених об'єктів має забезпечення безпеки інформаційної інфраструктури країни при аваріях, катастрофах і стихійних лихах. Приховування, затримка надходження, перекручування та руйнування оперативної інформації, несанкціонований доступ до неї окремих осіб чи груп осіб можуть призвести як до людських жертв, так і до виникнення різних ускладнень при ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, пов'язаних з особливостями інформаційного впливу в екстремальних умовах:
■	 переміщення великих мас людей через психічний стрес;
■	 швидке виникнення та поширення серед людей паніки й заворушень на підставі чуток, помилкової чи недостовірної інформації.
До специфічних для даних умов напрямів забезпечення інформаційної безпеки належать:
■	 розробка ефективної системи моніторингу об'єктів підвищеної небезпеки, порушення функціонування яких може призвести до вини
кнення надзвичайних ситуацій, і прогнозування надзвичайних ситуацій;
■	 удосконалення системи інформування населення про загрози виникнення надзвичайних ситуацій, про умови їхнього виникнення і розвитку;
■	 підвищення надійності систем обробки та передавання інформації, які забезпечують діяльність органів державної виконавчої влади;
■	 прогнозування поведінки населення під впливом помилкової чи недостовірної інформації про можливі надзвичайні ситуації і розробка заходів щодо надання допомоги великим масам людей в умовах таких ситуацій;
■	 розробка спеціальних заходів із захисту інформаційних систем, які забезпечують керування екологічно небезпечними й економічно важливими виробництвами.
11.3.	Міжнародне співробітництво України в галузі забезпечення інформаційної безпеки
Міжнародне співробітництво України в галузі забезпечення інформаційної безпеки є невід'ємною складовою частиною політичного, військового, економічного, культурного та інших видів взаємодії країн, що входять до світового співтовариства. Таке співробітництво повинно сприяти підвищенню інформаційної безпеки усіх його членів, включаючи Україну.
Особливість міжнародного співробітництва України в галузі забезпечення інформаційної безпеки полягає в тому, що воно здійснюється в умовах загострення міжнародної конкуренції за володіння технологічними та інформаційними ресурсами, за домінування на ринках збуту, в умовах продовження спроб створення структури міжнародних відносин, заснованої на односторонніх рішеннях ключових проблем світової політики, протидії зміцненню ролі України у багатополярному світі, що формується, посилення технологічного відриву провідних держав світу та нарощування їхніх мож- пивостей для створення “інформаційної зброї”.
Усе це може призвести до нового етапу гонки озброєнь в інформаційній сфері, зростання загрози агентурного та оперативно-технічного проникнення в Україну іноземних розвідок, у тому числі з використанням глобальної інформаційної інфраструктури.
Основними напрямами міжнародного співробітництва України в галузі мбезпечення інформаційної безпеки є:
■	 заборона розробки, поширення та застосування “інформаційної зброї*”;
■	 забезпечення безпеки міжнародного інформаційного обміну, у тому числі зберігання інформації при її передаванні національними телекомунікаційними мережами та каналами зв'язку;
■	 координація діяльності правоохоронних органів країн, що входять у світове співтовариство, із запобігання комп'ютерних злочинів;
■ запобігання несанкціонованому доступу до інформації обмеженого доступу у міжнародних банківських телекомунікаційних мережах і системах інформаційного забезпечення світової торгівлі, до інформації міжнародних правоохоронних організацій, що ведуть боротьбу з транснаціональною організованою злочинністю, міжнародним тероризмом, поширенням наркотиків і психотропних речовин, незаконною торгівлею зброєю та матеріалами, які розщеплюються, а також торгівлею людьми.
При здійсненні міжнародного співробітництва України в галузі забезпечення інформаційної безпеки особливу увагу слід приділяти проблемам взаємодії з державами-учасниками Співдружності Незалежних Держав та Євросоюзу.
Для здійснення цього співробітництва у зазначених основних напрямах необхідно забезпечити активну участь України у всіх міжнародних організаціях, що здійснюють діяльність в галузі інформаційної безпеки, у тому числі у сфері стандартизації і сертифікації засобів інформатизації та захисту інформації.
Розділ 12
Система та політика забезпечення ІНФОРМАЦІЙНОЇ БЕЗПЕКИ УКРАЇНИ
12.1.	Основні функції системи забезпечення інформаційної безпеки України
Система забезпечення інформаційної безпеки України призначена для реалізації державної політики в цій сфері. Основними функціями системи забезпечення інформаційної безпеки України є:
■	 розробка нормативної правової бази в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 створення умов для реалізації прав громадян і громадських об'єднань на дозволену законом діяльність в інформаційній сфері;
■	 визначення та підтримання балансу між потребами громадян, суспільства і держави у вільному обміні інформацією і необхідними обмеженнями на поширення інформації;
■	 оцінка стану забезпечення інформаційної безпеки України, виявлення джерел внутрішніх і зовнішніх загроз інформаційній безпеці, визначення пріоритетних напрямів запобігання, протидії та нейтралізації цих загроз;
■	 координація діяльності органів державної влади та інших державних органів, що забезпечують інформаційну безпеку України;
■	 контроль діяльності органів державної влади України, державних і міжвідомчих комісій, що беруть участь у забезпеченні інформаційної безпеки України;
■	 попередження, виявлення і припинення правопорушень, пов'язаних із зазіханнями на законні інтереси громадян, суспільства і держави в інформаційній сфері, на здійснення судочинства у справах про злочини в цій галузі;
■	 розвиток вітчизняної інформаційної інфраструктури, а також індустрії телекомунікаційних і інформаційних засобів, підвищення їх конкурентноздатності на внутрішньому і зовнішньому ринках;
■	 організація розробки державної і регіональних програм забезпечення інформаційної безпеки і координація діяльності з їх виконання;
■	 проведення єдиної технічної політики в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 організація фундаментальних і прикладних наукових досліджень в галузі забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 захист державних інформаційних ресурсів, насамперед у органах державної влади, на підприємствах оборонного комплексу;
■	 забезпечення контролю за створенням і використанням засобів захисту інформації шляхом обов'язкового ліцензування діяльності
у цій сфері і сертифікації засобів захисту інформації;
■	 удосконалення і розвиток єдиної системи підготовки кадрів у сфері інформаційної безпеки України;
■	 здійснення міжнародного співробітництва у сфері забезпечення інформаційної безпеки, відстоювання інтересів України у відповідних міжнародних організаціях.
Компетенція органів державної влади, інших державних органів, що входять до складу системи забезпечення інформаційної безпеки України і її підсистем, визначається законами України, нормативними правовими актами Президента України і Кабінету Міністрів України.
Функції органів, що координують діяльність органів державної влади, інших державних органів, що входять до складу системи забезпечення інформаційної безпеки України і її підсистем, визначаються окремими нормативними правовими актами України.
12.2.	Основні елементи організаційної основи системи забезпечення інформаційної безпеки України
Система забезпечення інформаційної безпеки України є частиною системи забезпечення національної безпеки України. Система забезпечення інформаційної безпеки України повинна будуватися на основі розмежування повноважень органів законодавчої, виконавчої і судової влади у цій сфері, а також предметів відання органів державної влади (рис. 12.1).
Основними елементами організаційної основи системи забезпечення інформаційної безпеки України є:
■	 Президент У країни;
■	 Верховна Рада України;
■	 Кабінет Міністрів України;
■	 Рада національної безпеки і оборони України;
■	 органи виконавчої влади України;
* міжвідомчі і державні комісії, створені Президентом України і Кабінетом Міністрів України;
■	 органи місцевого самоврядування;
■	 органи судової влади;
■	 громадські об'єднання;
■	 громадяни, що беруть участь, відповідно до законодавства України, у вирішенні завдань забезпечення інформаційної безпеки України.
ПРЕЗИДЕНТ УКРАЇНИ
Приймає оперативні рішення із забезпечення інформаційної безпеки України

Визначає
пріоритетні
напрямки
державної
політики
ВЕРХОВНА РАДА УКРАЇНИ
Формує законодавчу базу

—{ УРЯД УКРАЇНИ ) -
Забезпечує керівництво в межах, визначених законодавством компетенції
Організовує та контролює розробку заходів із забезпечення безпеки
Створюють
Міністерства та державні комітети
Готує
проекти
рішень
Очолює
Рада національної безпеки і оборони України
Проводить роботи з виявлення і оцінки загроз
1«
Розробка внутрішньовідом- чих інструкцій
Закони
Забезпечують реалізацію державних програм захисту життєво важливих інтересів об’єктів безпеки
Міжвідомчі та державні комісії

Забезпечує керівництво, в межах, визначених законодавством компетенції
Контролює і координує діяльність
Координує
Державні органи забезпечення інформаційної безпеки	

Органи судової влади

Здійснюють правосуддя
Органи виконавчої влади
Органи місцевого самоуправління
Забезпечують виконання законодавства України
Забезпечують дотримання законодавства України
Системи (підсистеми) вирішення локальних завдань

   	
Рис. 12.1. Організаційна структура системи забезпечення інформаційної безпеки України
Президент України:
■	 керує в межах своїх конституційних повноважень органами і силами, що забезпечують інформаційну безпеку України;
■	 санкціонує дії із забезпечення інформаційної безпеки України;

■	 відповідно до законодавства України формує, реорганізує і скасовує підпорядковані йому органи і сили, що забезпечують інформаційну безпеку України;
■	 визначає у своїх щорічних посланнях Верховній Раді пріоритетні напрями державної політики у галузі забезпечення інформаційної безпеки України, а також заходи щодо реалізації Концепції інформаційної безпеки.
Верховна Рада України на основі Конституції України за поданнями Президента України й Кабінету Міністрів України формує законодавчу базу в галузі забезпечення інформаційної безпеки України.
Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень з урахуванням сформульованих у щорічних посланнях Президента України Верховній Раді пріоритетних напрямів забезпечення інформаційної безпеки України координує діяльність державних органів виконавчої влади, а також при формуванні у встановленому порядку проектів державного бюджету на відповідні роки передбачає виділення коштів, необхідних для реалізації державних програм у цій галузі. Для оперативного відпрацювання заходів забезпечення інформаційної безпеки України при Кабінеті Міністрів України створюється Комітет з інформаційної безпеки України.
Комітет з інформаційної безпеки України проводить роботу з виявлення та оцінки загроз інформаційній безпеці України, оперативно готує проекти актів Президента України та Кабінету Міністрів України щодо запобігання таких загроз, розробляє пропозиції із забезпечення інформаційної безпеки України, а також пропозиції щодо уточнення окремих положень Програми забезпечення інформаційної безпеки України, координує діяльність органів і сил, що забезпечують інформаційну безпеку України, контролює реалізацію державними органами виконавчої влади актів Президента України у цій галузі.
Органи виконавчої влади:
■	 забезпечують виконання законодавства У країни, рішень Президента України і Кабінету Міністрів України щодо забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 у межах своєї компетенції розробляють нормативні правові акти
в цій галузі і подають їх у встановленому порядку Президенту України й Кабінету Міністрів України;
■	 взаємодіють з органами місцевого самоврядування з питань виконання законодавства України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України в галузі забезпечення інформаційної безпеки України, а також з питань реалізації державних програм у цій галузі;
■	 здійснюють заходи щодо залучення громадян, організацій і громадських об’єднань до забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 вносять до Кабінету Міністрів України пропозиції щодо удосконалення системи забезпечення інформаційної безпеки України.
Міжвідомчі і державні комісії, створювані Президентом України і Кабінетом Міністрів України, вирішують, відповідно до наданих їм повноважень, завдання із забезпечення інформаційної безпеки України.
Органи місцевого самоврядування забезпечують дотримання законодавства України в галузі забезпечення інформаційної безпеки України.
Органи судової влади здійснюють правосуддя у справах про злочини, пов'язані із зазіханнями на законні інтереси особистості, суспільства і держави в інформаційній сфері, забезпечують судовий захист громадян і громадських об'єднань, чиї права були порушені у зв'язку з діяльністю щодо забезпечення інформаційної безпеки України.
До складу системи забезпечення інформаційної безпеки України можуть входити підсистеми (системи), орієнтовані на рішення локальних за- ндань у цій сфері.
12.3.	Основні положення політики забезпечення інформаційної безпеки України
Політика забезпечення інформаційної безпеки України повинна визначати основні напрями діяльності органів державної влади у цій галузі, порядок закріплення їх обов'язків із захисту інтересів України в інформаційній сфері в рамках напрямів їх діяльності і базується на дотриманні балансу інтересів особистості, суспільства і України в інформаційній сфері.
Політика забезпечення інформаційної безпеки України ґрунтується на іаких основних принципах:
■	 дотримання Конституції України, законодавства України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права при здійсненні діяльності із забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 відкритість у реалізації функцій органів державної влади і громадських об'єднань, що передбачає інформування суспільства про їх діяльність з урахуванням обмежень, встановлених законодавством України;
■	 правова рівність усіх учасників процесу інформаційної взаємодії незалежно від їх політичного, соціального й економічного статусу, що ґрунтується на конституційному праві громадян на вільний пошук, одержання, передачу, виробництво і поширення інформації будь- яким законним способом;
■	 пріоритетний розвиток вітчизняних сучасних інформаційних і телекомунікаційних технологій, виробництво технічних і програмних засобів, здатних забезпечити удосконалення національних телекомунікаційних мереж, їх підключення до глобальних інформаційних мереж з метою дотримання життєво важливих інтересів України.
Держава в процесі реалізації своїх функцій із забезпечення своєї інформаційної безпеки:
■	 проводить об'єктивний і всебічний аналіз та прогнозування загроз інформаційній безпеці України, розробляє заходи для її забезпечення;
■	 організовує роботу законодавчих (представницьких) і виконавчих органів державної влади України з реалізації комплексу заходів,
спрямованих на запобігання, протидію і нейтралізацію загроз інформаційній безпеці України;
■	 підтримує діяльність громадських об'єднань, спрямовану на об'єктивне інформування населення про соціально значимі явища громадського життя, захист суспільства від перекрученої і недостовірної інформації;
■	 здійснює контроль за розробкою, створенням, розвитком, використанням, експортом і імпортом засобів захисту інформації шляхом їх сертифікації і ліцензування діяльності в галузі захисту інформації;
■	 проводить необхідну протекціоністську політику щодо виробників засобів інформатизації і захисту інформації на території України і вживає заходів із захисту внутрішнього ринку від проникнення на нього неякісних засобів інформатизації та інформаційних продуктів;
■	 сприяє наданню фізичним і юридичним особам доступу до світових інформаційних ресурсів, глобальних інформаційних мереж;
■	 формулює і реалізовує інформаційну політику України;
■	 організовує розробку програми забезпечення інформаційної безпеки України, що поєднує зусилля державних і недержавних організацій у цій галузі;
■	 сприяє інтернаціоналізації глобальних інформаційних мереж і систем, а також входженню України у світове інформаційне співтовариство на умовах рівноправного партнерства.
Удосконалення правових механізмів регулювання суспільних відносин, що виникають в інформаційній сфері, є пріоритетним напрямом державної політики у галузі забезпечення інформаційної безпеки України. Це передбачає:
■	 оцінку ефективності застосування чинних законодавчих та інших нормативних правових актів в інформаційній сфері і вироблення програми їх удосконалення;
■	 створення організаційно-правових механізмів забезпечення інформаційної безпеки;
■	 визначення правового статусу всіх суб'єктів відносин в інформаційній сфері, включаючи користувачів інформаційних і телекомунікаційних систем, встановлення їх відповідальності за недотримання законодавства України у цій сфері;
■	 створення системи збору й аналізу даних про джерела загроз інформаційній безпеці України, а також про наслідки їх здійснення;
■	 розробку нормативних правових актів, що визначають організацію слідства і процедуру судового розгляду за фактами протиправних дій в інформаційній сфері, а також порядок ліквідації наслідків таких дій;
11 розробку складу правопорушень з урахуванням специфіки карної, громадянської, адміністративної, дисциплінарної відповідальності і включення відповідних правових норм до карного, цивільного, ад
міністративного і трудового кодексів та законодавства України про державну службу;
■	 удосконалення системи підготовки кадрів у сфері забезпечення інформаційної безпеки України.
Правове забезпечення інформаційної безпеки України повинно базуватися, насамперед, на дотриманні принципів законності, балансу інтересів громадян, суспільства і держави в інформаційній сфері.
Дотримання принципу законності вимагає від органів державної влади мри вирішенні конфліктів в інформаційній сфері неухильно керуватися законодавчими та іншими нормативними правовими актами, що регулюють нідносини у цій сфері.
Дотримання принципу балансу інтересів громадян, суспільства і держави в інформаційній сфері припускає законодавче закріплення пріоритету них інтересів у різних галузях життєдіяльності суспільства, а також використання форм громадського контролю за діяльністю органів державної влади України. Реалізація гарантій конституційних прав і свобод людини і громадянина, що стосується діяльності в інформаційній сфері, є найважливішим завданням України в галузі інформаційної безпеки.
Розробка механізмів правового забезпечення інформаційної безпеки України містить заходи щодо інформатизації правової сфери в цілому.
З метою виявлення й узгодження інтересів органів державної влади, інших суб'єктів відносин в інформаційній сфері та розробку необхідних рішень, держава підтримує формування громадських рад, комітетів і комісій п широким представництвом громадських об'єднань і сприяє організації їх ефективної роботи.
12.4.	Першочергові заходи щодо реалізації політики забезпечення інформаційної безпеки України
Першочерговими заходами щодо реалізації політики забезпечення інформаційної безпеки України є:
■	 розробка і впровадження механізмів реалізації правових норм, що регулюють відносини в інформаційній сфері, а також підготовка концепції правового забезпечення інформаційної безпеки України;
■	 розробка і реалізація механізмів підвищення ефективності державного керівництва діяльністю державних засобів масової інформації, здійснення державної інформаційної політики;
■	 прийняття і реалізація державних програм, що передбачають:
•	 формування загальнодоступних архівів інформаційних ресурсів органів державної влади;
•	 підвищення правової культури і комп'ютерної грамотності громадян;
•	 розвиток інфраструктури єдиного інформаційного простору України;
•	 комплексну протидію загрозам інформаційної війни;
•	 створення безпечних інформаційних технологій для систем, що використовуються в процесі реалізації життєво важливих функцій суспільства і держави;
•	 припинення комп'ютерної злочинності;
•	 створення інформаційно-телекомунікаційної системи спеціального призначення в інтересах органів державної влади;
•	 забезпечення технологічної незалежності країни в галузі створення та експлуатації інформаційно-телекомунікаційних систем оборонного призначення;
■	 розвиток системи підготовки кадрів, що забезпечують інформаційну безпеку України;
■	 приведення до однієї системи вітчизняних стандартів у галузі інформатизації і забезпечення інформаційної безпеки автоматизованих систем керування, інформаційних і телекомунікаційних систем загального і спеціального призначення.
Словник ДОДАТКОВИХ ТЕРМІНІВ І понять
ЛВТЕНТИФІКАЦІЯ [authentication] (від грец. avvevuKoq справленій і лат.
ficatio, від facio— роблю)— 1) Перевірка належності суб'єктові доступу пред’явленого ним ідентифікатора; процес установлення достовірності ідентифікаційної інформації. 2) Процедура перевірки відповідності пред'явленого ідентифікатора об'єкта комп'ютерної системи на предмет належності його цьому об'єктові; установлення або підтвердження автентичності.
АДЕКВАТНІСТЬ [adequacy] (від лат. adaequatus — прирівняний) — відпо- нідність, тотожність.
АДМІНІСТРАТОР [administrator, manager] (від лат. administrator — розпорядник) — адміністративно-посадова особа, керівник, розпорядник, організатор.
Адміністратор безпеки [security administrator]— 1) Особа або група осіб, відповідальних за забезпечення безпеки системи, за реалізацію й безперервність дотримання адміністративних заходів захисту, які здійснюють постійну організаційну підтримку функціонування фізичних і технічних засобів захисту, що застосовуються. 2) Адміністратор, відповідальний за дотримання політики безпеки.
АКТ [act] (лат. actus від ago — приводжу в рух) — 1) Вчинок, дія. 2) Рішення державних органів утілене у форму закону, указу, постанови і т.ін. державного, суспільного значення. Розрізняють акти законодавчі, парламентські, конституційні, неконституційні, нормативні, підзаконні, правові, міжнародні, а також акти капітуляції, акти доброї волі і т.ін.
Нормативний акт [normative act] — акт компетентного державного органу влади (державної служби), офіційний письмовий документ, яким установлюються, змінюються або скасовуються норми права. Нормативні акти класифікують за їхньою юридичною силою, що визначається компетенцією і положенням органу, що їх видав, у загальній системі правотворчих органів держави, а також характером самих актів. Розрізняють основний закон (конституцію) і інші закони, що приймаються вищим органом державної влади, а також підзаконні акти.
Підзаконний акт [subordinate act] —правовий акт державного органу щади, виданий в межах його компетенції у відповідності із законом або на »»снові його і для виконання його. Принцип верховенства законів і підзакон- ності усіх інших правових актів установлюється конституцією.
АКТУАЛЬНІСТЬ [actuality] (від лат. actualis— справленій, теперішній, сучасний) — важливість у даний момент.
АКЦІЯ [action] (від лат. actio— дія, дозвіл)— дія, вчинена з будь-якою політичною, економічною або іншою метою.
АЛГОРИТМ [algorithm] (лат. algorithmus)— 1) Система точно визначених правил дії (програма) із зазначенням, як і в якій послідовності ці правила застосувати до первинних даних певної задачі, щоб одержати її розв’язок. Назва походить від імені середньовічного узбецького математика Мухамеда- ібн-Суса (арабізоване аль-Хорезмі). Істотними рисами алгоритму є: детермінованість (означеність) — однозначність виконання процесу при заданих первинних даних; дискретність означуваного алгоритмом процесу— розчленованість його на окремі елементарні акти, можливість виконання яких людиною або машиною не викликає сумніву; масовість — первинні дані для алгоритму можна вибирати з якоїсь множини даних (потенційно нескінченної), тобто алгоритм повинен бути застосовний не до однієї задачі, а до цілого класу однотипних задач. Поняття алгоритму— одне з основних у математиці. Знаходження його для розв’язування різних типів задач є метою математики. 2) Точний припис, який визначає обчислювальний процес, що йде від варійованих початкових даних до шуканого результату. Одним із способів задавання алгоритму є логічна схема (блок-схема). Програма являє собою опис алгоритму на мові програмування.
АНАЛІЗ [analysis, interpretation, study, review] (від грец. avalvai,<;— розклад, розчленування) — 1) Метод дослідження, що полягає в мисленому або практичному розчленуванні цілого на складові частини. Протилежне синтезу. 2) Уточнення логічної форми (побудови, структури) міркування засобами формальної логіки. 3) Заключна та найбільш важлива частина інформаційної роботи, пов'язана з установленням взаємозв'язку між витлумаченими фактами.
АРХІТЕКТУРА [architecture] (лат. architecture від грец. ар/ітектсоу) — концепція взаємозв'язку елементів складної структури. Включає компоненти логічної, фізичної і програмної структури.
АУДИТ [audit] — 1) Процес одержання і аналізу записів системного журналу з метою встановлення поточного стану системи. 2) Експертиза автоматизованої інформаційної системи та всіх її складових з метою визначення стану безпеки системи, її відповідності до вимог діючого законодавства й організаційно-розпорядницьких документів організації.
АФЕКТ [affect] (від лат. aflectus — настрій, хвилювання, пристрасть) — короткочасне бурхливе переживання людини (гнів, лють, жах, відчай, раптова велика радість).,
Б
БАЗА [base] (франц. base, від грец. раоі,^ — основа) — заклад, установа, центральний пункт із постачання або обслуговування кого-чого-небудь.
База даних [database] — 1) Об'єктивна форма подання і організації сукупності даних, систематизованих таким чином, щоб ці дані могли бути знайдені і оброблені за допомогою ЕОМ. 2) Незалежна від прикладних програм сукупність даних, організованих за певними правилами, які передбачають загальні принципи опису, зберігання і маніпуляція даними. Являє собою інформаційну модель предметної частини. База даних, як правило, представляється трьома рівнями абстракції: зовнішнім, концептуальним і внутрішнім, Відповідно до цих рівнів розрізняють зовнішню, концептуальну і фізичну моделі (схеми) бази даних. Звернення до бази даних здійснюється за допомогою системи керування базами даних.
БИТВА [battle]— 1) Складова частина воєнної операції, сукупність найбільш важливих і напружених боїв і ударів, об'єднаних загальним замислом, що здійснюються певними угрупованнями військ (сил), і спрямованих на виконання одного оперативного завдання; форма бойових дій. 2) Уперта, наполеглива політична, господарська і т.ін. боротьба.
БЇЙ [battle, combat, fight] — узгоджені за метою, місцем і часом удари, вогонь і маневр з'єднань, частин (кораблів), підрозділів з метою знищення (розгрому) противника, оволодіння важливими районами (рубежами) або утримання їх і виконання інших тактичних завдань в обмеженому районі протягом короткого проміжку часу; основна форма тактичних дій військ, авіації і сил флоту. Бій може бути загальновійськовим, протиповітряним, повітряним і морським.
БЛОКАДА [blockade] (від франц. bloquer — перекрити доступ) — воєнна, політична або економічна ізоляція чи оточення держави (або частини її, групи держав, їхніх збройних сил), насильницьке порушення її зовнішніх зв'язків з метою змусити виконати вимоги організаторів блокади.
БЛОКУВАННЯ [blocking] — ізоляція будь-якого об'єкта з метою наступного його знищення або захоплення при веденні бойових дій тактичного масштабу.
БОРОТЬБА [struggle] — 1) Активне противенство, зіткнення між протилежними соціальними групами, течіями у суспільстві і т.ін., протистояння. 2) Діяльність, що має на меті подолати або знищити кого-, що-небудь. 3) Діяльність, скерована на створення, досягнення чого-небудь.
Збройна боротьба [armed struggle] — процес протиборства збройних сил воюючих держав. Вона є головною формою діяльності держави під час війни. Збройні сили використовуються державами для здійснення своєї по- пітики, для продовження її в особливих умовах. Поряд з діями збройних сил, у ході війни ведеться боротьба економічна, дипломатична, ідеологічна і інформаційна боротьба. Усі ці форми боротьби, так же як і збройної боротьби, підпорядковуються політиці воюючих держав і спрямовуються нею.
Ідеологічна боротьба [ideology struggle] — у війні — ідейно-політичні і морально-психологічні впливи на особовий склад збройних сил і населення воюючих держав з метою підірвати їхній моральний дух.
Фізична збройна боротьба — вид збройної боротьби, в якій використовуються переважно фізичні форми енергії для ураження противника і захисту від фізичного ураження противника своїх військ, зброї, військової техніки, об'єктів і середовища. В майбутніх війнах для фізичного ураження може знайти широке застосування енергія усіх достатньо відомих форм руху матерії— кінетичної; акустичної; електромагнітної; енергії елементарних часток; ядерної енергії; теплової і т.ін. Тобто, у залежності від форм енергії, у війнах і збройній боротьбі майбутнього у відповідних озброєннях будуть використовуватися різноманітні види кінематичного, акустичного, електромагнітного, радіаційного і теплового видів впливів.
В
ВИМОГИ [requirements] — норми, правила, яким хто-, що-небудь повинні підлягати.
ВІДОМОСТІ [list] — зведення, список яких-небудь даних.
Відомості в галузі економіки, науки і техніки, які можуть складати державну таємницю — відомості в галузі економіки, науки і техніки, розповсюдження яких може заподіяти шкоду державі. До них можуть бути віднесені наступні відомості: про зміст планів підготовки держави та її окремих регіонів до можливих воєнних дій, мобілізаційні потужності промисловості стосовно виготовлення озброєння і воєнної техніки, про обсяги поставок і про запаси стратегічних видів сировини і матеріалів, а також про розташування і фактичні розміри державних матеріальних резервів; про використання інфраструктури держави в інтересах забезпечення її обороноздатності і безпеки; про сили і засоби цивільної оборони, дислокації, призначення і ступеня захищеності об'єктів адміністративного управління, забезпечення безпеки населення, про функціонування промисловості, транспорту і зв'язку в цілому по державі; про обсяги і плани (завдання) державного оборонного замовлення, випуск і постачання озброєння, воєнної техніки та іншої оборонної продукції, про наявність і нарощування потужностей їхнього випуску, зв'язок підприємств по кооперації, розробників і виготовлювачів озброєння, воєнної техніки і іншої оборонної продукції; про науково- дослідні, дослідно-конструкторські і проектні роботи, технології, що мають важливе оборонне або економічне значення, що впливає на безпеку держави; про державні запаси дорогоцінних металів і дорогоцінних каменів держави, її фінанси і бюджетну політику (окрім узагальнених показників, що характеризують загальний стан економіки і фінансів).
Відомості в галузі зовнішньої політики і економіки, які можуть складати державну таємницю — відомості про зовнішньополітичну і зовнішньоекономічну (торгівельну, кредитну і валютну) діяльності держави, передчасне розповсюдження яких може нанести шкоду її інтересам.
Відомості в галузі розвідувальної, контррозвідувальної і оператив- но-розшукової діяльності, які можуть складати державну таємницю — відомості в галузі розвідувальної, контррозвідувальної і оперативно- розшукової діяльності, розповсюдження яких може заподіяти шкоду державі. До них можуть бути віднесені наступні відомості: про сили, засоби, джерела, методи, плани і результати розвідувальної, контррозвідувальної і опе- ративно-розшукової діяльності, а також дані про фінансування цієї діяльності, якщо ці дані розкривають перелічені відомості; про осіб, що співпрацюють або співпрацювали на конфіденційній основі з органами, які здійснюють розвідувальну, контрро-звідувальну й оперативно-розшукову діяльність; про систему урядового та інші види спеціального зв'язку, про державні шифри, методи і засоби їхнього аналізу; про методи і засоби захисту секретної інформації; про державні програми і заходи в галузі захисту державної таємниці.
Відомості у воєнній галузі, які можуть складати державну таємницю — відомості воєнної галузі, розповсюдження яких може заподіяти шкоду державі. До них можуть бути віднесені наступні відомості: про зміст стратегічних і оперативних планів, документів бойового управління з підготовки та проведення операцій, стратегічного, оперативного і мобілізаційного розгортання військ, про їхню боєздатність і мобілізаційну готовність, про створення і використання мобілізаційних ресурсів; про напрями розвитку озброєння і воєнної техніки, зміст і результати виконання цільових програм, науково-дослідних і дослідно-конструкторських робіт, спрямованих на створення і модернізацію зразків озброєння і воєнної техніки; про кількість, будову і технології виробництва ядерної і спеціальної зброї, технічні засоби і методи його захисту від несанкціонованого застосування; про тактико- технічні характеристики і можливості бойового застосування зразків озброєння і воєнної техніки, властивості, рецептури або технології виробництва нових видів ракетного палива або вибухових речовин воєнного призначення; про дислокацію, призначення, ступені готовності і захищеності режимних і особливо важливих об'єктів, про їхнє проектування і будівництво, а також про відведення земель, надр і акваторій під ці об'єкти; про дислокацію, дійсні найменування, організаційну структуру, озброєння і чисельність об’єднань, з'єднань і частин збройних сил.
Відомості, що складають державну таємницю— відомості, розповсюдження яких може заподіяти шкоду державі. До таких відомостей можуть бути віднесені відомості: у воєнній галузі; в галузі економіки, науки і техніки; в галузі зовнішньої політики і економіки; в галузі розвідувальної, контррозвідувальної і оперативно-розшукової діяльності.
Відомості, які не підлягають засекречуванню — відомості, засекречення яких здатне спричинити шкоду суспільству, державі і громадянам. До них можуть бути віднесені наступні відомості: про надзвичайні події і катастрофи, що загрожують безпеці і здоров'ю громадян, і їхні наслідки, а також про стихійні лиха, їхні офіційні прогнози і наслідки; про стан екології, охорони здоров'я, санітарії, демографії, освіти, культури, сільського господарства, а також про стан злочинності; про привілеї, компенсації і пільги, що надаються державою громадянам, посадовим особам, підприємствам, закладам і організаціям; про факти порушення прав і свобод людини і громадянина; про розміри золотого запасу і державних валютних резервів держави; про стан здоров'я вищих посадових осіб держави; про факти порушення законності органами державної влади і їхнім посадовими особами.
ІПЙНА [war, warfare] — 1) Організована збройна боротьба між державами, іноді всередині держави (громадянська війна). 2) Крайня ступінь жорстокої боротьби, ворожі відносини між будь-ким. Розрізняють наступні види воєн: світова, локальна; колоніальна, несправедлива, визвольна, справедлива, за- і арбницька; образно говорять — газетна, інформаційна, митна війна і т.ін. 1) Складне суспільно-політичне явище, що включає сукупність різноманітних видів боротьби: політичної; економічної; збройної; інформаційної і
(неофіційні); за стійкістю взаємозв'язків членів групи — реальні (контактні) і умовні (формально виділені за будь-якою ознакою); за рівнем розвитку — дифузні, асоціації, корпорації, колективи; за значимістю для членів — референтні (еталонні) і нереферентні.
Велика соціальна група — спільність людей, що існує в масштабах суспільства, та розвивається відповідно до соціально-психологічних закономірностей прояву масової психіки і, на відміну від малих соціальних груп, не припускає обов’язкових особистих контактів. У великих соціальних групах, як правило, створюються загальноприйняті норми поведінки, культурні цінності і традиції, суспільна думка і масові рухи. До великих соціальних груп відносяться класи, соціальні прошарки, етноси (нації, народності), релігійні конфесії, партії і суспільні організації, вікові групи і т. ін.
Мала соціальна група— невелика спільність людей, між членами якої існують безпосередні контакти, а також ієрархічні відносини верховенства (лідерства, популярності, авторитетності, симпатії/антипатії) і підпорядкування. До малих груп відносяться сім'ї, невеликі військові підрозділи, сусіди, дружні компанії і т.ін. Кожна група має певну структуру, що складається під впливом як зовнішнього середовища, так і внутрішньогрупових міжособистісних відносин. Розрізняють малі соціальні групи формальні і неформальні. У групах, де встановлюються дуже міцні міжособистісні зв'язки, спостерігається надто високий рівень спільності поглядів, вкрай рідко відмічаються будь-які окремі думки (а тим більше дії), що йдуть врозріз із думкою більшості. Установлено, проте, що лідери малих груп більше підпадають впливу ззовні, ніж рядові члени.
Неформальна соціальна група — мала соціальна група, яка сама створює свою структуру. Вона складається на основі особистих симпатій і антипатій.
Формальна соціальна група — мала соціальна група, що має задану структуру і функціонує у відповідності із заздалегідь установленими, офі ційно фіксованими метою, завданнями, інструкціями, статутами. Характерно, що в формальних соціальних групах також мають місце неформальні відносини між її членами, тому успіх діяльності формальних соціальних груп в багатьох випадках залежить від того, наскільки співпадають її формальна й неформальна структури.
д
ДЕЗІНФОРМАЦІЯ [misleading information, misinformation] (від франц. des... та інформація)— 1) Свідоме поширення неправильної інформації. 2) Навмисне поширення неправильних відомостей про власні збройні сили й плани воєнних дій, щоб ввести в оману противника. 3) Спосіб технічного захисту інформації, що полягає у формуванні свідомо хибної (фальшивої) інформації для виключення несанкціонованого одержання істинної.
ДЕШИФРУВАННЯ [deciphering] (від франц. dechiffrer— розбирати, відгадувати)— 1) Читання (розшифровування) тексту, написаного умовними знаками (шифром), тайнописом. 2) Процес перетворення иіифртексту 
у відкритий текст без знання ключа та, можливо, при невідомому алгоритмі шифрування; процес, зворотний процесу зашифровування (див. також розш ифровування).
ДЖЕРЕЛО [source] — те, що дає початок чому-небудь, звідки виходить що-небудь.
Джерело інформації [information source] — в інформаційній безпеці — суб'єкти і об'єкти, від яких інформація (дані і відомості) може поступати до несанкціонованого одержувача (зловмисника). Основними джерелами інформації є наступні: люди; документи; продукція; вимірювальні датчики; інтелектуальні засоби обробки інформації; чернетки і відходи виробни цтва; матеріали і технологічне обладнання.
ДИСОНАНС (франц. dissonance, від лат. dissonans — різноголосий, різно- звучний) — відсутність у чомусь гармонії, невідповідність слів або поведінки когось настроям, переконанням інших людей.
ДІЇ [action, operation]— 1) Робота, діяльність, здійснення чого-небудь.
2)	Операції, пов'язані із боротьбою.
Бойові дії— організовані дії частин, з'єднань, об'єднань всіх видів збройних сил при виконанні поставлених бойових завдань. Основні види бойових дій — наступ і оборона. Сучасні бойові дії характеризуються рішучістю цілей, великим просторовим розмахом, високою маневреністю і динамічністю. До бойових дій стратегічного масштабу застосовують термін “воєнні дії”.
Воєнні дії [military operation, hostilities] — організоване застосування сил і засобів для виконання поставлених бойових завдань частинами, з'єднаннями, об'єднаннями всіх видів збройних сил. Ведуться на землі, у повітрі і на морі у формі боїв, битв, операцій, ударів. Сучасні воєнні дії характеризуються рішучістю цілей і великим просторовим розмахом, участю в них великих угруповань військ (сил), широким застосуванням усіх видів зброї і бойової техніки, високою маневреністю, динамічністю і швидкоплинністю, різкими змінами обстановки, великими витратами матеріальних засобів. Термін “воєнні дії” застосовується до дій стратегічного масштабу, до дій оперативно-тактичного масштабу — “бойові дії”.
ДОВІДКА-ДОСЬЄ — систематизована за тематикою і часом добірка матеріалів на одну тему. В залежності від обсягу наявної інформації, вона може поділятися на рубрики (розділи). Для зручності користування розділи (рубрики) позначаються порядковими номерами, шифрами, назвами. Див. також
досьє.
ДОКУМЕНТ [document] (від лат. documentum — повчальний приклад, взірець, доказ) — 1) Матеріальний об'єкт із зафіксованою на ньому інформаці- ♦ іі) у вигляді тексту, звукозапису або зображення, призначений для переда- м.шня у часі і просторі з метою збереження і суспільного використання. До монументів відноситься службова інформація, наукові публікації у відкри- піх і закритих виданнях, статті в газетах і журналах про діяльність органічнії або її співробітників, конструкторська і технологічна документація і і ін. Документи— найбільш інформативні джерела інформації, оскільки
вони містять, як правило, достовірну інформацію в обробленому і стисненому вигляді, особливо, коли вони підписані або затверджені. Що стосується інформативності різноманітних публікацій, то вони мають достатньо широкий діапазон оцінок: від дуже високої, коли описується відкриття, до навмисної або ненавмисної дезінформації. 2) Діловий папір, що підтверджує будь-який факт або право на щось; у праві — складений відповідно до вимог закону акт, що посвідчує факти, які мають юридичне значення (диплом про освіту, заповіт). 3) Офіційне посвідчення особи. 4) Історично- достовірні письмові джерела.
ДОПУСК [clearance] — дія, що надає змогу або дозволяє кому-небудь увійти кудись, підійти до кого-, чого-небудь.
Допуск до державної таємниці [secret (top secret) clearance] — процедура оформлення права громадян на доступ до відомостей, що складають таємницю державну, підприємств, закладів і організацій — на проведення робіт з використанням таких відомостей. Допуск посадових осіб і громадян до державної таємниці здійснюється у добровільному порядку і передбачає відповідну процедуру допуску до державної таємниці. При цьому встановлюються три форми допуску, які відповідають ступеням секретності відомостей, що складають державну таємницю: до відомостей державної важливості, цілком секретних і секретних.
ДОСТУП [access] — 1) Взаємодія між суб'єктом і об'єктом доступу, що забезпечує обмін даними між ними. 2) У фізичній безпеці — можливість входу на територію, що знаходиться під захистом.
Доступ до інформації [access to information] — 1) Ознайомлення з інформацією, її обробка, а саме, копіювання, модифікація або знищення інформації. 2) Наближення органів розвідки {агентів, технічних засобів) до джерел (або носіїв) інформації для забезпечення з ними контакту розвідувального. 3) В мережах обчислювальних — можливість одержання, обробки та (або) порушення цілісності інформації. 4) Вид взаємодії двох об’єктів комп'ютерної системи, внаслідок якого створюється потік інформації від одного об’єкта до іншого і (або) відбувається зміна стану об'єкта.
ДОСТУПНІСТЬ [availability]— 1) Можливість проникнення куди-иебудь.
2)	Властивість ресурсу системи (комп'ютерної системи, послуги, об'єкта комп'ютерної системи, інформації), яка полягає в тому, що користувач і (або) процес, який володіє відповідними повноваженнями, може використовувати ресурс відповідно до правил, встановлених політикою безпеки, не очікуючи довше заданого (малого) проміжку часу, тобто, коли він знаходиться у вигляді, необхідному користувачеві, і в той час, коли він йому необхідний.
ДОСЬЄ [dossier] (франц. dosser) — сукупність документів, матеріалів, що стосуються певного питання, справи, особи, а також папка, в якій містяться ці матеріали.
ДУБЛЮВАННЯ [doubling] (франц. doubler — подвоювати) — виготовлення будь-чого у двох екземплярах, повторювання; паралельне з будь-ким ви-і конання схожої, однакової роботи.
Е
ЕКСПЕРИМЕНТ [experiment] (від лат. experimentum— проба, дослід) — науково поставлений дослід відповідно до мети дослідження для перевірки результатів теоретичних досліджень. Проводиться в умовах, які дають змогу спостерігати за ходом явища і відтворювати його в заданих умовах.
* ЕКСПЕРТ [expert] (від лат. expertus — досвідчений) — фахівець, який здійснює експертизу.
ЕКСПЕРТИЗА [(expert) examination] (франц. expertise, від лат. expertus — досвідчений)— 1) Розгляд, дослідження експертом певних справ, питань, що потребують спеціальних знань. 2) Процес опитування експертів, збирання і первинний аналіз експертної інформації.
ЕЛЕМЕНТ [element, item] — (від лат. elementum— первісна речовина) — складова частина будь-чого цілого.
4
ЕМОЦИ [émotion] (франц. émotion— хвилювання, від лат. emoteo— хвилюю, збуджую) — душевні переживання, почуття гніву, суму, страху, радощів і т. ін.
ЕТАП [halting place, stage] (від франц. etape— перегін, перехід) — І ) Частина шляху — дистанція. 2) Відрізок часу, відзначений певними подіями.
ЕТНОС [ethnie group] (від грец. sOvcpç— народ)— спільність людей (плем'я, народність, нація), що склалася в ході соціально-історичного розвитку.
ЕФЕКТ [effect] (лат. efiectus— виконання, дія, від efficio— дію, виконую)— 1) Результат, наслідок яких-небудь причин, заходів, дій. 2) Сильне враження, спричинене ким-небудь або чим-небудь. 3) Засіб, що має на меті справити сильне враження, викликати здивування.
ЕФЕКТИВНІСТЬ [efficiency] (від лат. effectus— виконання, дія)— 1) Результат, наслідок будь яких причин, сил, дій. 2) Ступінь співвідношення ре- іультатів із витратами; система показників, що характеризують рівень використання потужностей різноманітних систем. Розрізняють ефективність технічну і економічну. В обчислювальній техніці технічна ефективність — це швидкість обробки одиниці інформації, питомі затрати на обробку одиниці інформації.
З
ІДВЕЗПЕЧЕННЯ [support]— сукупність методів, засобів і заходів, необхідних для нормального функціонування того чи іншого об'єкта, процесу.
ІАВДАННЯ [assignment, task, job, mission] — 1) Визначений, запланований дня виконання обсяг роботи. 2) Одиниця роботи, яка визначається користувачем і виконується обчислювальною машиною; одиниця операційної сис- теми, що являє собою послідовність управляючих операторів, які визнача
ють виконувані програми і використовувані ними дані. 3) Доручення. 4) Мета, ціль.
Оперативне завдання — завдання, поставлене об'єднанню вищестоящим начальником для досягнення певної мети в операції до встановленого строку. Виконання оперативного завдання сприяє успішному проведенню всієї операції.
ЗАКЛАДКА [bug] — потай встановлений технічний засіб або властивість деяких програм, які спрямовані на здійснення загрози для інформації (див. також пристрої закладні).
Апаратна закладка [hardware bug] — див. апаратна інформаційна зброя.
ЗАКОН [law] — 1) Незалежна ні від чиєї волі незаперечність, заданість, що склалася в процесі існування даного явища, його зв'язків і відношення з навколишнім світом. 2) Постанова державної влади, нормативний акт, прийнятий державною владою; установлені державною владою загальнообов'язкові правила. 3) Загальнообов'язкове незаперечне правило. 4) Загальна назва основних принципів і ідей релігійних віровчень, зведення правил якої-небудь релігії.
ЗАКОНОДАВСТВО [legislation]— 1) Встановлення, видання законів.
2)	Сукупність усіх законів, що діють у будь-якій державі; юриспруденція.
ЗАКОНОМІРНІСТЬ— 1) Властивість відбуватися відповідно до законів природи або суспільства, зумовленість цими законами. 2) Об'єктивно існуючий, постійний і необхідний взаємозв'язок між предметами, явищами, процесами, що випливає з їхньої внутрішньої природи, сутності.
ЗАСІБ [facility, tools] — те, що служить знаряддям в якійсь дії, справі.
Засоби захисту інформації [security , protection facility] — апаратні, програмні, криптографічні та інші засоби, що запобігають несанкціонованому доступу до інформації, засоби, в яких вони реалізовані, а також засоби контролю ефективності захисту інформації.
Сертифіковані засоби захисту інформації [certificate safeguards] — засоби захисту інформації, які відповідають вимогам захисту відомостей відповідного ступеня секретності.
ЗАХИСТ [protection, security, lock out] — 1) Прагнення запобігти, убезпечити від несприятливих впливів, втручання. 2) Засіб для обмеження доступу чи використання всієї або частини обчислювальної системи; правові, організаційні та технічні (в тому числі, криптографічні) заходи запобігання несанкціонованому доступу до апаратури, програм і даних.
Захист інформації [infosecurity] — організаційні, програмні та технічні методи і засоби для обмеження доступу до інформації, що обробляється або зберігається. Види інформації, які належить захистити, як правило, встановлюються законодавством держави. Це можуть бути: відомості, що відносяться до державної таємниці (інформація в галузі воєнної, зовнішньополітичної, економічної, розвідувальної, контррозвідувальної і оперативно- розшукової діяльності), розповсюдження яких може нанести шкоду безпеці держави; відомості, що відносяться до службової і комерційної таємниці (інформація, що має сьогочасну або потенційну цінність в силу того, що вона невідома третім особам, якщо до неї нема законного доступу на законній (санкціонованій) основі і власник такої інформації вживає заходи по охороні її конфіденційності); відомості, що мають статус персональних даних (інформація про громадян, що входить до складу державних інформаційних ресурсів, інформаційних ресурсів органів місцевого самоуправління, а також та, що одержується і збирається недержавними організаціями і т. ін.).
ЗАХОДИ [measure] — сукупність дій, засобів для досягнення, здійснення чогось.
ЗАШИФРОВУВАННЯ [encipherement, encryption] — процес перетворення відкритого тексту до виду, незрозумілого несанкціонованому користувачеві (в иіифртекст).
ЗБРОЯ [arm, weapon] — пристрої і засоби, призначені для ураження проти- ниика в збройній боротьбі. Складається із засобів ураження і засобів їхньої поставки до цілі; більш складна зброя включає також прилади і пристрої керування і наведення.
ЗЛОВМИСНИК [abuser, Bad-Guy, badguy, intruder] — 1) Особа або органі- іація, що займаються добуванням інформації в інтересах розвідки державної і комерційної, кримінальних елементів, непорядних співробітників або просто психічно хворих людей. 2) Стосовно обчислювальних мереж — осо- ба або організація, що зацікавлена в одержанні несанкціонованого доступу до програм або даних, які здійснюють спробу такого доступу або здійснили її.
ЗЛОЧИН [crime]— 1) Суспільно небезпечна дія, що чинить зло людям; іііочинство, злодіяння. 2) Неприпустимий, ганебний вчинок.
Комп'ютерний злочин [computer crime] — передбачені кримінальним іаконом суспільно небезпечні дії, що здійснюються з використанням засобів електронно-обчислювальної (комп'ютерної) техніки. До суспільно небезпечних дій відносять: неправомірний доступ до комп'ютерної інформації, що охороняється законом (інформації на машинному носії, в ЕОМ, в системі І ОМ або їхньої мережі), якщо ці дії спричинили знищення, блокування, модифікацію або копіювання інформації, порушення роботи ЕОМ, системи І ОМ або їхньої мережі; створення програм для ЕОМ або внесення змін в існуючі програми, якщо це явно призвело до несанкціонованого знищення, блокування, модифікації або копіювання інформації, порушення роботи І ОМ, системи ЕОМ або їхньої мережі, а також використання або розповсюдження таких програм або машинних носіїв з такими програмами; порушення правил експлуатації ЕОМ, системи ЕОМ або їхньої мережі особою, що має доступ до ЕОМ, системи ЕОМ або їхньої мережі, що викликало »нищення, блокування або модифікацію інформації ЕОМ, що охороняється.
< пособи здійснення комп'ютерного злочину можна розділити на п'ять основних груп: вилучення засобів комп'ютерної техніки (ЗКТ); перехоплення інформації; доступ несанкціонований до ЗКТ; маніпуляція даними і управляючими командами; комплексні методи.
ЗНАННЯ [knowledge] — 1) Продукт діяльності людей, що являє собою ідеальне відтворення в мовній формі подій і закономірних зв'язків об'єктивного світу. Знання є прямою силою, що дозволяє людині фактично володарювати над світом. Межі цієї влади визначаються рівнем знань. Людина, у свою чергу, обумовлює точність і межі інформації, що міститься в знаннях. Мірою сили знань є кількість інформації, що міститься в знаннях. З цього погляду знання може розглядатися як інформаційна зброя у відносинах суперництва. 2) Вид інформації (подібно до програм і даних), що зберігається в базах знань і відображає знання людини — фахівця (експерта) в певній предметній частині; множина всіх поточних ситуацій в об'єктах даного типу і способи переходу від одного опису об'єкта до іншого. Для знання характерні внутрішня інтерпретованість, структурованість, зв'язність і активність. Говорячи образно: “знання = факти + переконання + правила”.
ЗОНА [zone] (від грец. Ccovr]— пояс)— певний простір, район, територія, що характеризується спільними ознаками.
І
ІДЕНТИФІКАТОР [identification (identifier) word] — лексична одиниця, що використовується в якості імені для елементів мови; ім'я, що присвоюється даним і являє собою послідовність латинських літер і цифр, яка починається з літери.
ІДЕНТИФІКАЦІЯ [identification] (від лат. identicus— тотожний і лат. ...ficatio, від facio — роблю)— 1) Ототожнення, прирівнювання, уподібнення. 2) Надання суб'єктам і об'єктам доступу ідентифікатора і (або) порівняння пред'явленого ідентифікатора з переліком наданих ідентифікаторів.
3)	Операція розпізнавання обчислювальною системою суб'єктів та об'єктів доступу за унікальною ознакою— ідентифікатором, яка необхідна для управління доступом; після ідентифікації, як правило, проводиться перевірка повноважень (див. автентифікація). 4) Процедура присвоєння ідентифікатора об'єктові комп'ютерної системи або встановлення відповідності між об'єктом і його ідентифікатором.
ІМІДЖ [image] (англ. image — зображення, відображення, копія, подоба, образ) — образ реального факту, події, явища, особи, що формується під впливом засобів масової інформації, які здатні спотворювати дійсність на угоду тим чи іншим орієнтаціям і втілювати це у псевдореалістичній манері. Особливу роль у створенні іміджу, який піднімає престижну репутацію організацій, фірм, а також політичних діячів, зірок естради або спорту, відіграє реклама, що розповсюджується каналами мас-медіа і має для цього своїх фахівців — іміджмейкерів.
ІМІДЖМЕЙКЕР [imagemaker] — творець іміджів, спеціаліст з організації пропагандистських компаній та реклами осіб, організацій, партій, які потребують створення авторитету й популярності серед масової аудиторії.
ІМІТОВСТАВКА [key hash function]— 1) Послідовність даних, одержана за певним правилом з відкритих даних та ключа, і яка служить для забезпечення імітозахисту даних. 2) Блок інформації фіксованої довжини, що одержується з відкритого текспгу і ключа, однозначно відповідний відкритому текстові.
ІНДИВІД [individual] (від лат. indivi-duum— неподільне)— окрема людина, особа.
ІНТЕРЕСИ [interest] — потреби, зацікавленість.
ІНТЕРФЕЙС [interface] (від лат. inter... і англ. face— лице) —
1)	Сукупність засобів і правил, що забезпечують взаємодію пристроїв системи обчислювальної і (або) програм. 2) Сукупність уніфікованих технічних і програмних засобів, що використовуються для сполучення пристроїв в обчислювальній системі або сполучення між системами. Межа між двома функціональними пристроями, що визначається їхніми характеристиками, характеристиками з'єднання, сигналів обміну і т.ін.
ІСТЕБЛІШМЕНТ [establishment] (англ. the Establishment— правлячі кола, впливові кола)— домінантна система державних, економічних, ідеологічних відносин, організацій, закладів та інших структур, що мають владний вплив на суспільство, а також особи й групи, що займають в них ключові позиції, мають вплив і користуються своїм привілейованим станом. У сферу і. інкорпоруються й мас-медіа, за допомогою яких здійснюється маніпулювання свідомістю масової аудиторії та формування її життєвого стилю.
К
КАДАСТР [cadastre] (франц. cadastre) — системне зведення відомостей про відповідний об'єкт.
КАРТОТЕКА [card file, file] — 1) Система карток з довідковими, обліковими чи іншими даними. 2) Скринька або шафа для зберігання карток.
3)	Інформаційний документ органів психологічної війни. Містить інформацію на певні теми (питання), або про політичних діячів, керівні кадри в алфавітному порядкові (у вигляді характеристик, формулярів, анкет). Інформація розташовується в певній послідовності. Наприклад, наступним чином: анкетні дані (рік і місце народження, національність, соціальне походження, освіта, сімейний стан, партійна належність; соціально-політичні і психологічні дані, службова кар'єра, соціальний і майновий стан, політичні погляди, авторитет серед підлеглих, характеристика службової діяльності, особливості характеру); дані, що мають особливий інтерес (погані вчинки, негативні якості особистості, вади і т. ін.); висновки про найбільш придатні форми й способи психологічного впливу на даного індивіда.
КАТЕГОРИЗАЦІЯ [categorization] — класифікація об'єктів за категоріями.
КАТЕГОРІЯ [category] (від грец. катццОріа— ознака, обвинувачення) — І ) Загальне поняття, що відображає універсальні властивості і відношення об'єктивної дійсності, загальні закономірності розвитку всіх матеріальних, природних і духовних явищ. 2) Поняття, що означає розряд предметів.
3)	Клас, рівень категоризації.
КЕРУВАННЯ [control]— 1) Направлення ходу, руху кого-, чого-небудь. 2) Процес цілеспрямованої дії на об'єкт, що здійснюється з метою організації його функціонування згідно заданої програми.
КІЛЬКІСТЬ [amount, quantity, content] — ступінь змінювання вимірюваних властивостей, явищ, їхні мірні характеристики.
КЛАСИФІКАЦІЯ [classification] (від лат. classis — розряд, клас і facio — роблю) — процес розподілу об'єктів (предметів, явищ, процесів, понять) за класифікаційними групами у відповідності з певними ознаками.
КЛЮЧ [кеу] — 1) Пристрій для відкривання замка. 2) Сукупність символів, що використовується для ідентифікації елемента множини, наприклад, запису у файлі або запису бази даних (в індексно-послідовному файлі або в базі даних Ключ є обов'язковим елементом запису). 3) Сукупність символів, що використовується для підтвердження повноважень на доступ до деякої інформації. 4) У криптології — сукупність даних, які визначають вибір конкретного перетворення з усієї множини перетворень, які реалізуються шифром. 5) У прикладній криптології — символ або група символів (або електричний чи механічний прилади, що трактуються як символи), які управляють операціями зашифровування та розшифровування. 6) Послідовність символів (або їхніх електричні чи механічні еквіваленти) в автоматичних чи автоматизованих криптосистемах, які змішуються з відкритим текстом для вироблення шифртексту. 7) Послідовність випадкових чи псевдовипадко- вих біт, які використовуються для ініціалізації та періодичної зміни операцій в криптографічних пристроях, які використовуються для шифрування, розшифрування, автентифікації інформації або для генерації інших ключів.
КОМПЛЕКС [complex] (від лат. complexus — поєднання, зв'язок) — 1) Сукупність предметів чи явищ, що становлять єдине ціле. 2) Два чи більше вироби, не з'єднаних на підприємстві-виробнику складальними операціями, але призначені для виконання взаємопов'язаних експлуатаційних функцій.
КОМПОНЕНТ [component] (від лат. componens (componentis) — той, що складає)— 1) Складова частина чогось. 2) Складова частина пристрою, програми, системи, даних.
КОМУНЇКАТИВІСТИКА [communicology, communication science] (ам.) — наука, що вивчає гуманітарні аспекти розвитку інформаційних засобів і систем, характер, форми й результати їхнього впливу на суспільне життя. Предметом дослідження комунікавістики є різні форми й засоби, функції і потенції інформаційно-соціальних зв'язків — від наскальних малюнків, ритуальних танців і барабанних мов первісних племен до комп'ютерного дизайну, відеодисків і телефаксів. Проте переважна увага приділяється найновішій фазі в розвитку інформаційних зв'язків і систем, коли головну роль генератора масових комунікацій взяли на себе автоматизовані аудіовізуальні засоби і лінії зв'язку, які створили нові форми й темпи розповсюдження новин і їхнього впливу на традиційні інформаційні дискурси разом з новими типами масової культури. Часто комунікавістику називають ще кому- нікологією й порівнюють її структуру з великою парасолькою, спицями якої, поряд із журналістикою, є стилістика, рекламознавство, театрознавство, теле- і радіомовлення, риторика та популярна культура. Опорне значення мають також інформатика та кібернетика, що встановлюють загальні закономірності формування й перетворення інформаційних зв'язків за допомогою теоретичних концепцій і методів, які засновуються на точних статистичних даних, і широкого застосування для досліджень комп'ютерної техніки з відповідним програмним забезпеченням.
КОМУНІКАЦІЇ [communication] (від лат. communico — роблю загальним, поєдную) — 1) Дисципліна, що поєднує методи, пристрої та середовища для передавання інформації. 2) В інформатиці— передавання даних з одного комп'ютера до іншого через середовище комунікаційне, наприклад, телефонну чи мікрохвильову лінію, через космічний канал зв'язку або кабель. Є два основних методи у комп'ютерному зв'язку: тимчасовий зв'язок між комп'ютерами через модеми і постійний (або напівпостійний) — між робочими станціями в мережі. 3) У комунікативістиці — соціально-культурна взаємодія людей, груп і організацій, держав і регіонів за допомогою інформаційних зв'язків. Комунікація інтерпретується в залежності від теоретичних позицій, інтересів і задач дослідників. Маклюенізм [macluhanism] висуває на перший план вивчення к. як технічних засобів зв'язку. Соціологічний напрям [sociological school] зосереджує увагу на комунікабельність інформаційних засобів міжособистісних, міжгрупових і міжнародних спілкувань (контактів). Концепції теологічного профілю акцентують значення значення комунікації для створення ком'юніті [community] — співтовариства людей, об'єднаних релігійною вірою й принципами релігійної етики. Теоретики семіотичного напрямку [semiotic trend] займаються аналізом мовної атрибутики комунікаційно-інформаційних мов.
Масові комунікації [mass communication] — процес встановлення зв'язку й передавання інформації групі людей одночасно за допомогою спеціальних засобів — мас-медіа. Виділяють п'ять основних особливостей цього процесу: масовість аудиторії; гетерогенність аудиторії; використання висо- кошвидкісних і репродукційних засобів зв'язку й інформації; швидке розповсюдження інформації; відносно невелика споживча вартість інформації.
КОНТРОЛЬ [check] (франц. contrôle, від contrerole)— подвійний список)— 1) Перевірка, облік, спостереження за чим-небудь. 2) Установи, особи, що перевіряють діяльність будь-якої іншої організації або відповідної особи, звітність тощо. 3) Заключна функція керування.
КОНТРПРОТИДІЯ — запобігання дії, що перешкоджає іншій дії.
КОНЦЕПЦІЯ [concept, conception] (від лат. conceptio — сприйняття) — система поглядів на певне явище; спосіб розуміння, тлумачення певних явищ, основна ідея будь-якої теорії.
КООПЕРАЦІЯ [co-operation] (лат. cooperatio, від соорего — співробітничаю)— 1) Форма організації праці, за якої певна кількість людей спільно 
бере участь в одному й тому ж або різних, або зв'язаних між собою виробничих процесах. 2) Добровільні об'єднання людей для спільної господарської діяльності.
КОПІЮВАННЯ [copying]— 1) Процес одержання копій; відтворення даних із збереженням вихідної інформації. 2) Один із методів маніпуляції даними і управляючими командами. Застосовується для одержання несанкціонованих копій як з програмного забезпечення ЕОМ (даних і інформації), так і з топологій інтегральних мікросхем. Ефективність (небезпека) застосування копіювання зумовлена наступними обставинами: високою щільністю даних і інформації, записаних на матеріальному носії або тих, що знаходяться в пам'яті ЕОМ (мереж ЕОМ); швидкістю і простотою процесу копіювання; достатньо широкими можливостями дублювання масивів без залишення будь-яких слідів.
КОПІЯ [copy] (від лат. copia— запас, велика кількість) — 1) Точне відтворення оригіналу. 2) Точне відтворення будь-якого документа.
КОРИСТУВАЧ [user, subscriber]— 1)Той, хто користується будь-чим. 2) Фізична особа, яка може взаємодіяти з комп'ютерною системою через наданий їй інтерфейс.
КРИТЕРІЇ [criteria, criterion] (від грец. крі,zfjpi,(pv— засіб судження) — мірило для визначення, оцінки предмета, явища; ознака, взята за основу класифікації.
Л
ЛІНІЯ [line] (від лат. Ііпеа) — частина ланцюга передавання даних, зовнішня по відношенню до апаратури передавання даних.
ЛІЦЕНЗІАР [licensor] — державна організація, якій надане право видавати ліцензії.
ЛІЦЕНЗІАТ [licentiate] — особа чи орган, якому встановленою державою організацією видано відповідне свідоцтво {ліцензія).
ЛІЦЕНЗІЯ [license] (від лат. licentia— свобода, право) — 1) Офіційний документ, який надає дозвіл на право здійснення діяльності в даній галузі. Ліцензування підприємницької діяльності, пов'язаної з розробкою, виготовленням, ввезенням, вивезенням, реалізацією та використанням засобів технічного та криптографічного захисту інформації, а також з наданням послуг із технічного та криптографічного захисту інформації здійснюється в Україні Департаментом спеціальних телекомунікаційних систем та захисту інформації Служби безпеки України. 2) Дозвіл на право продажу або надання послуг.
Ліцензія на проведення робіт, пов'язаних з використанням відомостей, що складають державну таємницю — ліцензія, яка надає право допуску підприємств, закладів і організацій до проведення робіт, пов’язаних з використанням відомостей відповідного ступеня секретності, створенням засобів захисту інформації, а також із здійсненням заходів і (або) надання послуг захисту державної таємниці. Ліцензія видається на основі спеціальної експертизи підприємства, закладу і організації і державної атестації їхніх керівників, відповідальних за захист відомостей, що складають державну таємницю, при виконанні ними наступних умов: виконання вимог нормативних документів щодо забезпечення захисту відомостей, які складають державну таємницю, в процесі виконання робіт, пов'язаних з використанням таких відомостей; наявність у їхній структурі підрозділів захисту державної таємниці і спеціально підготовлених співробітників для роботи із захисту інформації, кількість і рівень кваліфікації яких достатній для забезпечення захисту державної таємниці; наявність у них сертифікованих засобів захисту інформації.
М
МАНІПУЛЮВАННЯ [manipulation] — 1)Здійснення маніпуляції. 2) Метод психологічного впливу, спрямований на зміну напрямку активності інших людей, який здійснюється настільки вправно, що залишається не заміченим ними. 3) Процес впливу на суспільну думку і політичну поведінку для спрямування політичної активності в необхідне русло. Мета— підштовхнути маси до схвалення непопулярних рішень та кроків влади.
Маніпулювання даними і управляючими командами — велика група способів здійснення несанкціонованих дій в засобах комп'ютерної техніки. До методів маніпулювання відносяться такі дії як підміна даних або кодів, застосування програм типу “троянський кінь”, логічних та часових бомб, комп'ютерних вірусів, різних видів атак на комп'ютери і комп'ютерні мережі, моделювання, копіювання, подолання програмних засобів захисту і т.ін.
МАНІПУЛЯТОР — 1) Людина, що робить різні маніпуляції. 2) Суб'єкт маніпулювання свідомістю.
МАНІПУЛЯЦІЯ [keying, manipulation] (франц. manipulation)— 1) Складний прийом, дії над будь-чим при роботі руками, ручним способом. 2) Будь- яка складна дія.
МАРКЕТИНГ [marketing] (від англ. market — ринок) — система організації господарської діяльності, заснована на вивченні ринкового попиту, можливостей збуту продукції, реалізації послуг.
Політичний маркетинг [political marketing] — важливий вид політичної технології, що являє собою комплексну систему методів і прийомів цілеспрямованої дії на різноманітні спільноти людей з метою донести до них вигідну для суб'єкта влади або політики інформацію в найбільш доступній для сприйняття формі і по найбільш ефективних каналах. Основу політичного маркетингу складають “політичне ринкознавство”, глибоке і уважне вивчення політичних потреб виборців та інших діючих сил, створення передумов для перетворення їхніх потреб у реальний політичний “попит’’ на конкретного політика, політичну програму і наступне задоволення цього попиту.
МАС-МЕДІА [mass media] — засоби масової інформації. Значення терміну свідчить про те, що багато особливостей масових засобів інформаційних зв'язків історично зумовлені розвитком культури й соціальних відносин в умовах ринкового виробництва на базі індустріального прогресу, які створили об'єктивні передумови для перетворення інформації в предмет купівлі- продажу у формах дешевого й популярного товару, наділеного трьома основними функціями: розважальність, розповсюдження новин про поточні події та рекламування новинок торгівлі та послуг. Завдяки цьому процесові, в XX сторіччі преса, радіо, кіно, телебачення та інші інформаційні засоби зв'язку, розраховані на широку аудиторію, органічно сполучаються з різноманітними економічними структурами індустріального розвитку суспільства, що сприяє його успіху й регуляції. Унаслідок електронно-комп'ютерної революції здійснюється концентрація й монополізація інформаційних засобів, які набувають значення рушійних факторів розвитку масової культури та масового консьюмеризму в глобальних масштабах. У цьому можна бачити демократизацію суспільних відносин, проте монополізація інформаційних засобів, яка передбачає зосередження інформаційного капіталу в лоні приватного бізнесу, що приносить йому доходи, суперечить суспільній природі інформаційних зв'язків. До сучасних ЗМІ в комунікативістиці відносять пресу (газети, журнали, книги), радіо, телебачення, кінематограф, звукозаписи, відеозаписи, відеотекс, телетекст рекламні щити й панелі, домашні відеоцентри, що сполучають телевізійні, телефонні, комп'ютерні та інші лінії зв'язку. Усім цим засобам властиві наступні якості, що об'єднують їх: спрямованість до масової аудиторії, приступність безлічі людей, корпоративний характер виробництва й розповсюдження інформації. Виходячи з цього, ЗМІ визначають як форму соціального впливу через інформаційні повідомлення.
МАСКУВАННЯ [masking] (від франц. masquer— приховувати)— 1) Метод інформаційного приховування ознак об'єкта спостереження шляхом руйнування його інформаційного портрета. 2) Вид оперативного забезпечення інформаційної протидії шляхом приховування правдивої та впровадження в інформаційні мережі противника фальшивої інформації про свої сили, наміри або дії.
МЕТА [object] — те, до чого хтось прагне, чого хоче досягти; ціль.
МЕТОД [method] (від грец. péQcpôç— шлях дослідження, спосіб пізнання) — 1) Система принципів та способів пізнавально-теоретичної і практичної діяльності. 2) Спосіб, прийом або система прийомів для досягнення якої-небудь мети, для виконання певної операції.
МЕТОДОЛОГІЯ [methodology] (від метод і ...логія, що від грец. Àôrj(pç — слово, вчення)— 1) Наука про методи пізнання й перетворення світу. 2) Сукупність прийомів дослідження, що їх застосовують в будь-якій науці відповідно до специфіки об'єкту її пізнання.
МЕХАНІЗМ [mechanism] (від грец. prjxavrf — знаряддя, пристрій) — сукупність проміжних станів або процесів будь-яких станів.
Механізм захисту [security mechanism] — 1) Конкретні процедури і алгоритми,, що використовуються для реалізації певних функцій і послуг безпеки. 2) Сукупність засобів захисту, що функціонують разом для виконання поставленого завдання із захисту даних.
Механізм інформаційної безпеки [security mechanism] — сукупність заходів та процесів захисту життєво важливих інтересів особистості, суспільства, держави в інформаційній сфері, що здійснюються в межах законодавства. Вони повинні розроблюватися і впроваджуватися в кожній з предметних частин інформаційної сфери. У предметній частині створення інформації захисту в першу чергу належить: громадянин, суспільство, держава від впливу недостовірної, хибної інформації; інформація як інтелектуальна власність; документована інформація як інтелектуальна і речова власність; честь і гідність громадянина у зв’язку із створенням і розповсюдженням недостовірної інформації або несанкціонованим розповсюдженням інформації про нього. У предметній частині формування інформаційних ресурсів, підготовки і надання користувачам інформаційних продуктів, інформаційних послуг необхідно захищати від несанкціонованого доступу: інформаційні ресурси на всіх видах носіїв, в тому числі, що містять інформацію обмеженого доступу; інформаційні системи і мережі; інформаційні технології і засоби їхнього забезпечення. У предметній частині пошуку одержання і споживання інформації насамперед повинні бути захищені: право на одержання і використання інформації. В предметній частині створення і застосування інформаційних систем, технологій і засобів їхнього забезпечення повинні розроблюватися, виходячи з вимог, що виникають в інших предметних частинах, і насамперед в галузі інформаційної безпеки, всі засоби технічного, організаційного, правового і програмного захисту. При цьому повинні захищатися: машинні носії з інформацією; бази даних (знань) в складі автоматизованих інформаційних мереж і їхніх мереж; програмні засоби в складі ЕОМ, їхніх мереж.
МІРА [measure] — те, що є основою для оцінки, вимірювання або порівняння чого-небудь.
МОВЛЕННЯ— 1) Спілкування людей за допомогою мови; мовна діяльність. 2) Передавання повідомлень по радіо, телебаченню.
МОДЕЛЬ [model] (франц. modèle, від лат. modulus — міра) — матеріальний об'єкт, система математичних залежностей або програма, що імітують структуру або функціонування досліджуваного об'єкта. Основна вимога до моделі — її адекватність об'єкту.
МОДИФІКАЦІЯ [modification] (лат. modificatio від modifoco— установлюю міру)— 1) Видозміна, перетворення, поява нових ознак, властивостей; якісно відмінні стани чого-небудь. 2) Зміна користувачем або процесом інформації, що міститься в об'єкті.
H
НЕБЕЗПЕКА [danger, hazard]— 1) Здатність викликати будь-яку шкоду. 2) Можливість, загроза виникнення будь-чого дуже поганого, будь-якого нещастя.
Інформаційна небезпека [information danger] — можливість, загроза заподіяти будь-яку шкоду, приносити нещастя при впровадженні і використанні нових інформаційних технологій. Джерела інформаційної можуть бути природними (об'єктивними) і навмисними. Перші виникають в результаті ненавмисних помилок та несправностей, випадкових факторів, стихійних лих і т.ін. Навмисні інформаційні впливи здійснюються свідомо і цілеспрямовано. Виділяють наступні найбільш суттєві групи навмисних джерел інформаційної небезпеки: застосування інформаційної зброї:; комп'ютерні злочини; електронний контроль за приватним життям та суспільно- політичними відносинами; використання нових інформаційних технологій в політичних цілях.
НОВИНИ [news] — нові відомості, вісті, звістки, повідомлення, але насамперед про найважливіші події в країні й світі.
М’які новини [soft news] — інформація, яка, на відміну від твердих новин, може нести на собі відбиток авторської індивідуальності як у виборі подій, так і у формі їхнього викладення.
Тверді новини [hard news] — інформація про важливі події і незаперечні факти в стилі, що не допускає (на відміну від м'яких новин) думок або суб'єктивних оцінок журналістів і канони суворих лапідарних (стислих, коротких, виразних) повідомлень, які за мовою й тоном повинні носити об'єктивно-відповідальний характер.
НОРМА [norm, standard] (від лат. norma — правило, взірець) — звичайний, узаконений, загальноприйнятий, обов'язковий порядок, стан і т. ін.; правило, стандарти.
Норма права [norm of law, légal norm] — форма вираження права, санкціоноване державою, обов'язкове правило загального характеру (закон, указ, постанова) в тій чи іншій галузі суспільних відносин. Норми права можуть бути прямої дії або системостворюючими. Сукупність норм права, що регулюють однорідні відносини, створюють галузі права (державне, цивільне, кримінальне, право інформаційне і т. ін.).
Системостворюючі норми права — норми права, призначені для створення умов для комплексного регулювання відповідного виду відносин за допомогою підзаконних актів.
О
ОБ’ЄКТ [object] (від лат. objectus — предмет) — 1) Певна частина реальної дійсності, що оточує нас (предмет, процес, явище). 2) В обчислювальних мережах — комплекс взаємопов'язаних спільною метою функцій одного рівня; елемент проблемної структури обчислювальної мережі. 3) В теорії захисту інформації— пасивна суттєвість, яка підлягає захисту.
Об’єкт-користувач [user object] — подання фізичного користувача в системі комп'ютерній, що створюється в процесі входження користувача в систему і повністю характеризується своїм контекстом (псевдонімом, ідентифікаційним кодом, повноваженнями і т. ін.).
Об'єкт-процес [process object] — програма, що виконується у даний момент часу, яка повністю характеризується своїм контекстом (поточним станом регістрів обчислювальної системи, адресним простором, повноваженнями і т. ін.).
Пасивний об’єкт [passive object] — об'єкт комп'ютерної системи, над яким виконується дія і (або) який служить джерелом чи приймачем інформації.
ОЗНАКА [sign, indication] — 1) Показник, прикмета, знак, за якими можна упізнати, визначити будь-що. 2) В обчислювальних системах (search word) — значення, що задаються при пошуку даних.
ОПЕРАЦІЯ [operation] (від лат. operatio — дія) — ряд дій, заходів, пов'язаних з досягнення певної мети.
ОПІРНІСТЬ — властивість чого-небудь протистояти певним впливам, змінам, а також сила, ступінь такого протистояння.
ОРГАН [organ, agency, bodies, apparatus] (від грец. oprjavcpv— знаряддя, інструмент)— 1) Частина людського, тваринного, або рослинного організму. 2) Установи, організації, що виконують певні функції. 3) Переносно — знаряддя, засіб чого-небудь.
Орган влади [government bodies] — державні і суспільні заклади і організації, що функціонують в даній системі влади. Розрізняють органи державного управління, органи місцевого самоуправління, вищі органи влади, органи законодавчої, виконавчої, судової влади, органи політичного, воєнного, господарського керівництва і т.ін.
Орган державної розвідки — орган розвідки, створений державою для забезпечення керівництва країни інформацією, необхідною для прийняття ним політичних, економічних, воєнних, науково-технічних рішень в умовах жорсткої міждержавної конкуренції. Структура органів державної розвідки залежить від цілей держави, її зовнішньої політики та можливостей.
Орган захисту державної таємниці— органи державної влади, підприємства, заклади і організації та їхні структурні підрозділи, які взяли на себе зобов'язання або зобов'язані відповідно до свого статусу виконувати вимоги законодавства держави про державну таємницю.
Орган комерційної розвідки — органи розвідки, створені комерційною структурою для забезпечення її інформацією, необхідною для успішної діяльності на ринку в умовах гострої конкурентної боротьби. Органи комерційної розвідки входять до складу служби безпеки комерційної структури.
Орган розвідки — спеціалізовані органи, призначені для добування, обробки і подання необхідної для прийняття рішень інформації будь-яким державним або комерційним структурам, до складу яких вони входять.
Орган сертифікації засобів захисту [Designated Approving Authority (DAA)] — організація, якій довірено рішення про допуск засобів захисту для забезпечення безпеки інформації в системі обробки даних та яка в змозі нести відповідальність за забезпечення атестаційних затверджень.
Орган технічного захисту інформації— спеціалізований підрозділ, призначений для забезпечення технічного захисту інформації в організації. Може входити до складу служби безпеки організації. Основні завдання органу: обслідування виділених будівель (приміщень) з метою встановлення потенційно можливих каналів витоку конфіденційної інформації через технічні засоби, конструкції будівель і обладнання; виявлення і оцінка ступеня небезпеки технічних каналів витоку інформації; розробка заходів ліквідації (запобігання витоку) потенційних каналів витоку інформації; організація контролю (в тому числі і інструментального) за ефективністю прийняти захисних заходів, аналіз результатів контролю і розробка пропозицій з підвищення надійності і ефективності заходів захисту; підготовка заявок на придбання технічних засобів захисту, участь у встановленні засобів захисту, їхній експлуатації і контролі стану. Крім того, на органи технічного захисту інформації доцільно покласти також технічні питання охорони носіїв інформації.
ОРГАНІЗАЦІЯ [organization] (франц. organisation)— 1) Створення, засновування чого-небудь, із залученням до цього процесу інших. 2) Об'єднання людей, суспільних груп, держав на базі спільності інтересів, мети, програми дій і т.ін. 3) Особливості будови чого-небудь, структура.
ОСНОВИ [base, basic, ground, foundation, fundament, law, principle] — найважливіші вихідні положення чого-небудь (науки, теорії і т.ін.).
ОСОБИСТІСТЬ [personality]— 1) Людина як суб'єкт відносин і свідомої діяльності. 2) Відносно стійка система поведінки індивіда, побудована насамперед на основі введення в соціальний контекст. Стрижневим формуванням особистості є самооцінка, яка будується на оцінках індивіда іншими людьми і його оцінюванні цих інших.
ОСОБЛИВОСТІ — характерна риса, ознака, властивість кого-, чого- небудь.
ОЦІНКА [estimate, estimation, assessment, evaluation] — 1) Думка (висновок) про цінність, рівень або значення кого-чого-небудь. 2) Наближене значення певної величини.
П
ПАМ'ЯТЬ [memory] — 1) Здатність до відтворення минулого досвіду, одна з основних властивостей людини, що виражається в здатності довго зберігати інформацію про події зовнішнього світу, реакції організму і багаторазово вводити її у сферу свідомості і поведінки. Виділяють процеси запам'ятовування, зберігання і відтворення, що включають пізнавання і спомин, тобто пригадування. 2) Функціональна частина ЕОМ, призначена для прийому, зберігання і видавання даних. Розрізняють внутрішню пам'ять (основну, оперативну) та зовнішню.
ПАНІКА [panic, scare] (від грец. 7uavi,KÔv— несвідомий жах)— психологічний стан, який викликаний загрозливим впливом зовнішніх умов та виражений у почутті дошкульного страху, що охоплює людину або багатьох людей, нестримного неконтрольованого намагання уникнути небезпечної ситуації.
ПАРАПСИХОЛОГІЯ [parapsycology, від грец. кара... — префікса, що означає відступ, відхилення, зміну, і психологія] — позначення галузі досліджень, що ставить за мету вивчення форм сприйняття, що здійснюється без участі органів чуття, а також форм впливу живої істоти на фізичні явища поза організмом без зусилля м'язів (бажанням, думкою і т.ін.). Парапсихологія використовується для пояснення психічних явищ, що не мають чіткого наукового обґрунтування: екстрасенсорного сприйняття, телепатії, телекінезу і т.ін. Інша назва парапсихології — психотроніка.
ПАРОЛЬ [password] (від франц. parole — слово, промова) — ідентифікатор суб'єкта доступу (найчастіше рядок символів), що є його (суб'єкта) секретом і використовується в процедурі автентифікації.
ПАТРОНАТ [patronage] (лат. patronatys від patronys — захисник) — заступництво, опіка.
ПЕРЕВАГА [advantage]— зверхність над ким-чим-небудь у якому-небудь відношенні.
ПЕРЕТВОРЕННЯ [transformation] — переведення будь-чого з одного виду в інший, з однієї форми в іншу.
Криптографічне перетворення [cryptographical transformation] —
1)	Метод захисту інформації, що полягає в перетворенні (ішифруванні) її складових частин (слів, букв, складів, цифр) за допомогою спеціальних алгоритмів або апаратних засобів і кодів ключів, тобто, приведення інформації до неявного виду. Для ознайомлення із шифрованою інформацією застосовується зворотний процес: декодування (<дешифрування). Використання криптографії є одним із розповсюджених методів, що значно підвищує безпеку передавання даних у мережах ЕОМ, даних, що зберігаються у віддалених пристроях пам'яті, і при обміні інформацією між віддаленими об'єктами (терміналами). 2) Перетворення даних, яке полягає в їхньому шифруванні, виробленні імітовставки або цифрового підпису.
ПІДГОТОВКА [preparation, processing, training] — здійснення чого-небудь попередньо для облаштування, організації чого-небудь.
ПОВЕДІНКА [behaviour] — система взаємозв'язаних реакцій, що здійснюється живими організмами для пристосування до середовища. Поведінка тварин і людини вивчається етологією, психологією, соціологією.
ПОВІДОМЛЕННЯ [message] 1)Те, що повідомляється, звістка, інформація. 2) Впорядкована послідовність символів, призначена для передавання інформації. 3) Довільна кількість інформації, початок і закінчення якої визначені, призначена для передавання від одного абонента іншому в будь- якій формі, що відповідає виду зв'язку.
ПОВНОВАЖЕННЯ [(full) power, authority; plenary power, privilège] —
1)	Право, надане кому-небудь для здійснення чогось; компетенція. 2) Права надані особі або організація органами влади. 3) Право суб'єкта доступу (користувача або процесу) на виконання певних дій, зокрема на одержання певного типу доступу до об'єктів.
ПОЛІСЕМІЯ [polycemy] (від грец. ncpXvç— численний і ацра—- знак) — наявність різних лексичних значень в одного й того самого слова.
ПОЛІТИКА [роїісу] (від грец. пОХтка— державна діяльність)— 1) Цілі і завдання, що їх ставлять суспільні класи в боротьбі за свої інтереси; методи і засоби досягнення цих цілей і завдань. 2) Лінія поведінки у чому-небудь, певне ставлення до кого-, чого-небудь.
ПОРУШНИК [infringer, user violator] — 1) Той, хто порушив будь-які правила, закон, звичай. 2) Користувач, який здійснює несанкціонований доступ до інформації. У цьому випадку порушник одержує доступ до роботи із засобами, включеними до складу комп'ютерної системи. Порушники класифікуються за рівнем можливостей, що надаються їм штатними засобами системи. Виділяють чотири рівні цих можливостей. Класифікація є ієрархічною, тобто кожний наступний рівень включає в себе функціональні можливості попереднього: перший рівень визначає найнижчий рівень можливостей проведення діалогу з комп'ютерною системою — можливість запуску фіксованого набору завдань (програм), що реалізують заздалегідь передбачені функції обробки інформації; другий рівень визначається можливістю створення й запуску власних програм із новими функціями обробки інформації; третій рівень визначається можливістю керування функціонуванням комп'ютерної системи, тобто, впливом на базове програмне забезпечення системи та на склад і конфігурацію обладнання; четвертий рівень визначається всім обсягом можливостей осіб, що здійснюють проектування, реалізацію й ремонт апаратних компонентів системи, аж до включення до її складу власних засобів з новими функціями оброблки інформації. Припускається, що в своєму рівні порушник— це фахівець вищої кваліфікації, який має повну інформацію про комп'ютерну систему та комплекс засобів захисту.
Порушник правил розмежування доступу [security роїісу violator] —
суб'єкт доступу, що здійснює несанкціонований доступ до інформації.
ПОТІК [flow] — сукупність чого-небудь, що рухається.
Інформаційний потік [information flow, traffic] — інформація, що знаходиться в упорядкованому русі по заданих напрямках із фіксованими початковими, проміжними та кінцевими точками.
Потік інформації [information flow] — передавання інформації від одного до іншого об'єкта комп'ютерної системи.
ПРАВИЛО [rule] — 1) Положення, яким передається якась закономірність, стале співвідношення певних явищ; припис, норма. 2) Зібрання якихось положень, що визначають порядок ведення або дотримання чого-небудь.
Правила доступу [access rule] — сукупність правил, які регламентують порядок і умови доступу до інформації, що захищається, і до її носіїв.
Правила розмежування доступу [access médiation rules] — частина політики безпеки, що регламентує правила доступу користувачів і процесів до пасивних об'єктів.
ПРАВО [law, right, science of law, jurisprudence]— 1) Сукупність норм і правил для регулювання відносин людей у суспільстві, які встановлюються і охороняються державою, а також наука, що вивчає ці норми. 2) Можливість діяти, поступати яким-небудь чином.
Авторське право [author right, copyright] — сукупність законодавчих норм, що визначають правове положення автора по відношенню до створених ним об'єктів авторського права. Авторське право не розповсюджується на ідеї, методи, процеси, системи, способи, концепції, принципи, відкриття, факти. Авторові по відношенню до його творів належать особисті немайнові права (право авторства, право на ім'я, право на обнародування творів, право на захист своєї репутації) і майнові права (виключні права на використання твору в будь-якій формі і будь-яким способом, зокрема право на відтворення, право на розповсюдження, право на публічний показ, право на передачу в ефір, право на переклад, право на перероблення). Власник виключних авторських прав для повідомлення про свої права вправі використати знак охорони авторського права, який розташовується на кожному екземплярі твору і складається з трьох елементів: латинської букви “С” в колі— ©; імені (найменування) власника виключних авторських прав; року першого опублікування твору.
Інформаційне право [information law] — система соціальних норм і відносин, що виникають у сфері інформаційній і охороняються силою держави. Відносини, що виникають при здійсненні процесів інформаційних (відносини інформаційні), є основними об'єктами правового регулювання. Нормативну базу п. і. складає законодавство інформаційне. П. і. являє собою правовий фундамент суспільства інформаційного.
Право доступу [access right] — 1) Сукупність правил доступу до інформації, що захищається, встановлених правовими документами або власником інформації. 2) Право, надане користувачеві на санкціоноване використання певної інформації (зокрема, програм та даних), що зберігається в системі. 3) Дозвіл або заборона здійснення певного типу доступу.
ПРИНЦИП [approach, concept, principle] (від лат. principium —г- начало, основа) — першооснова; те, що лежить в основі певної теорії науки.
ПРИСТРІЙ [device, unit] — конструктивно закінчена технічна система, що має певне функціональне призначення.
Закладні пристрої — пристрої для потайного підслухування. Забезпечують суттєве підвищення дальності підслуховування. Перед підслухуванням потай установлюються в приміщенні зловмисниками. Створюють серйозні загрози безпеці мовної інформації практично в будь-яких приміщеннях, в тому числі в салоні автомобіля. За видом носія інформації від закладного пристрою до зловмисника поділяються на дротові та випромінюючі закладні пристрої.
ПРОГРАМА [program, routine] (від грец. npÇypappa — публічна об'ява, розпорядження) — 1) Наперед продуманий план якої-небудь діяльності, роботи і т.ін. 2) Дані, призначені для управління конкретними компонентами системи обробки даних з метою реалізації певного алгоритму. 3) Впорядкована послідовність команд, яка підлягає обробці; послідовність речень мови програмування, яка описує алгоритм вирішення задачі. 4) Зміст передач усного, радіо і телевізійного мовлення.
ПРОДУКТ — 1) Предмет, що є матеріальним результатом людської праці, діяльності, виріб. 2) Наслідок, витвір, результат чого-небудь; твір.
ПРОЕКТ [design, project] (від лат. projectus— кинутий вперед)— 1) Сукупність документів (розрахунків, креслень тощо), необхідних для виготовлення виробу, зведення споруд тощо. 2) Попередній, гаданий текст будь- якого документа. 3) План, задум організації, влаштування, заснування будь- чого.
ПРОТИБОРСТВО [confrontation, opposition, antagonism] — боротьба проти будь-чого, будь-кого, протидія.
ПРОТИДІЯ [counteraction, opposition] — дія, що перешкоджає іншій дії.
ПРОФІЛЬ [profile] (франц. profil, від італ. profilo— обрис)— 1) Обриси будь-чого збоку. 2) Сукупність основних типових рис будь-чого.
ПРОЦЕДУРА (франц. procedure, від лат. procedo— просувають, проходжу) — офіційно встановлений чи прийнятий за звичаєм порядок, послідовність дій для здійснення або оформлення якихось справ.
ПРОЦЕС [process] (лат. processus — течія, хід) — послідовність передбачених подій, яка визначається об'єктом або явищем і відбувається в заданих умовах; хід подій, що відбуваються у відповідності з наміченою метою або результатом.
ПСИХІКА [psyche] (від грец. yrvxiKÔç — душевний) — функція мозку, що полягає у відображенні об'єктивної дійсності. Найважливіша особливість — активність. Вища форма психіки — свідомість — притаманна тільки людині. Психічна діяльність (відчуття, сприйняття, пам'ять, почуття, воля, мислення і т. ін.) вивчається психологією.
ПСИХОЛОГІЯ [psychology] (від психо... і ...логія, що від грец. ÀôrjOç — слово, вчення) — наука про закономірності, розвиток і форми психічної діяльності {психіки) живих істот як особливої форми життєдіяльності. Вона вивчає процеси активного відображення людиною й тваринами об'єктивної реальності у формі психічних явищ: сприйняття, інтелекту, здібностей, пам'яті, почуття і т.ін. Предметом психології є як свідомі, так і неусвідомлю- вані психічні процеси й явища. Психологія виявляє характер відповідності дійсних мотивів, установок, орієнтації особистості уявленням, які склалися в неї. Психологія розвивається в тісному контакті з фізіологією й неврологією з одного боку й філософією, соціологією з іншого боку. Взаємне збагачення ідеями здійснюється також між психологією й інформатикою, психологією й мовознавством, психологією й економічними та іншими науками. Існують різноманітні галузі психології, такі як вікова, інженерна, воєнна,
медична, соціальна психологія, психологія мистецтва, праці, творчості, цей ропсихологія, психолінгвістика, психофізика та багато інших.
Соціальна психологія — розділ психології, який вивчає закономірної ті діяльності людей в умовах взаємодії в соціальних групах. Основними проблемами соціальної психології є: закономірності спілкування й взаємодії людей, діяльність великих (нації, класи) і малих соціальних груп, соціалізл ція особистості й розвиток соціальних установок.
ПУБЛІЦИСТИКА [publicism] (нім. Publizistik, від лат. publiais— суспіль ний, народний)— рід літератури, що висвітлює актуальні суспільно політичні та інші проблеми сучасності в періодичній пресі й окремих виданнях.
Р
РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ [representation] (represetatio— наочне зображення) представництво.
РІВЕНЬ [level, layer]— 1) Ступінь величини, розвитку, значимості будь- чого. 2) Шар логічної структури обчислювальної мережі, який описує неї» ний комплекс завдань, що виконуються цією мережею.
РІШЕННЯ [decision, solution] — висновок про необхідність будь-яких дій, прийнятий після деякого обдумування.
РОЗВІДКА [intelligence, reconnaissance, scouting, surveillance, intelligence/ secret service]— 1) Сукупність процесів добування, обробки та доведення споживачам інформації, необхідної для прийняття рішень. В залежності від статусу споживача інформації, розвідку можна розділити на державну розвідку (споживачем інформації є державні структури) і комерційну розвідку (споживачем інформації є комерційні структури), а в залежності від переважання людського або технічного фактора у процесах розвідки — на агентурну і технічну. 2) У військовій справі — сукупність заходів, що проводяться з метою збирання даних про наявного або ймовірного противника, необхідних для оцінки обстановки і прийняття рішення. 3) Орган розвідки.
Агентурна розвідка [HUMan Intelligence (HUMINT)] — добування інформації шляхом проникнення агента-розвідника до джерела інформації на відстань доступності його органів чуття або технічних засобів, що використовуються агентом, з метою копіювання інформації і передавання її споживачеві інформації.
Державна розвідка [State intelligence] — розвідка, яка ведеться з метою забезпечення керівництва країни інформацією, необхідною для прийняття ним політичних, економічних, воєнних, науково-технічних рішень в умовах жорсткої міждержавної конкуренції. Основними сферами інтересів державної розвідки є: стан воєнно-економічних і науково-технічних потенціалів інших держав, насамперед, потенційних противників, і прогнозування їхнього розвитку; розташування воєнно-технічних об'єктів, їхні виробничі потужності, характер і розподіл продукції, що випускається; зміст і характер робіт, що ведуться в галузі створення нових видів озброєння І ВІЙСЬКОВОЇ техніки; склад і дислокація угруповань військ і сил флоту; ефективність озброєння і військової техніки, їхні тактико-технічні характеристики; масштаб навчань, що проводяться, склад сил та засобів, що залучаються до них, зміст завдань, що вирішуються на навчаннях; принципи побудови і технічного оснащення систем державного і воєнного управління; інженерне обладнання континентальне і навігаційно-гідрографічне забезпечення морських і океанських театрів воєнних дій; наявність паливо-енергетичних, рудних, водних, рослинних та інших природних ресурсів; метеорологічні умови на території держав, що розвідуються; виконання умов міжнародних договорів, насамперед, про обмеження озброєнь. Крім того, органи державної розвідки добувають великі об'єми різноманітної інформації, аж до стану здоров'я, характеру, звичок, стилю мислення політичних і військових керівників іноземних держав.
Комерційна розвідка [commercial intelligence, business intelligence] — розвідка, яка ведеться з метою забезпечення відповідних комерційних структур інформацією, необхідною для успішної діяльності на ринку в умовах гострої конкурентної боротьби. Основними сферами інтересів комерційної розвідки можуть бути: комерційна філософія і ділова стратегія керівників фірм-конкурентів, їхні особисті та ділові якості; науково-дослідні і конструкторські роботи; фінансові операції, фірм; організація виробництва, в тому числі дані про введення нових, розширення і модернізацію існуючих потужностей, об'єднання з іншими фірмами; технологічні процеси виробництва нової продукції, результати її випробувань; маркетинг фірми, в тому числі режими постачання, відомості про замовників і угод з ними, показники реалізації продукції. Крім того, комерційна розвідка займається: вивченням і виявлення організацій, що потенційно є або союзниками, або конкурентами; добуванням, збиранням і обробкою інформації про діяльність потенційних і реальних конкурентів; врахуванням і аналізом спроб несанкціонованого одержання комерційних секретів конкурентами; оцінкою реальних відношень між організаціями, що співпрацюють та конкурують; аналізом можливих каналів витоку конфіденційної інформації. Збирання і аналіз даних здійснюється також з великої кількості інших питань, в тому числі вивчаються з метою наступного вербування співробітників фірм-конкурентів, визначаються їхні потреби і фінансовий стан, схильності і дошкульні місця.
Технічна розвідка [technical intelligence] — добування та обробка інформації за допомогою технічних засобів розвідки. На відміну від агентурної розвідки, технічна забезпечує дистанційний контакт з джерелом інформації та одержання інформації з носіїв, що не здійснюють безпосереднього впливу на органи чуття людини. Найбільш широко розповсюджені дві системи класифікації технічної розвідки: за фізичною природою носіїв інформації (оптична, радіоелектронна, акустична, хімічна, радіаційна, магнітометрична) та за видом носіїв технічних засобів розвідки (наземна, повітряна, космічна, морська).
РОЗШИФРОВУВАННЯ [decipherment, decryption] — процес перетворення шифртексту у відкритий текст при відомому ключі; процес, зворотний процесу зашифровування (див. також дешифрування). При застосуванні багаторазового зашифровування в процесі розшифровування можна отримати і шифртекст.
С
САМОДУБЛЮВАННЯ [self-doubling] — процес самовідтворення чого- небудь у двох екземплярах, самоповторення. Див. також дублювання.
СВІДОМІСТЬ [consciousness]— вищий рівень психічного відображення дійсності; обізнаність про події й стимули навколишнього світу та про пізнавальні явища, такі як спогади, думки і тілесні відчуття.
СВОЄЧАСНІСТЬ [timeliness] — термін, що означає здійснення в необхідний момент, у свій час.
СЕКРЕТ [secret] (франц. secret, від лат. secretum — таємниця) — таємниця (у тому числі державна); те, що старанно охороняється і приховується (інформація, винаходи, прилади і т. ін.).
СЕКРЕТНІСТЬ [secrecy, confidentiality, privacy] —див. конфіденційність.
Секретність інформації [information privacy] — обмеження, що накладаються автором на доступ до його інформації інших осіб. Оформлюється присвоєнням інформації певного грифу секретності і досягається закриттям її паролем, шифруванням та іншими методами захисту інформації.
СЕРЕДОВИЩЕ [environment, medium]— 1) Носій інформації (medium), тобто матеріал, на який записуються дані і на якому вони зберігаються. 2) Оточення (environment), в якому функціонує об'єкт. Середовище виконання прикладної програми є ЕОМ, операційна система, запам'ятовуючі пристрої, набори даних.
Комунікаційне середовище [communication environment] — сукупність технічних і програмних засобів системи передавання даних технічних і програмних.
СЕРТИФІКАТ [certificate] (франц. certificat, від лат. certus — вірний і fasio — роблю) — 1) Документ, який підтверджує, що належним чином ідентифіковані продукт або послуга відповідають вимогам нормативних документів. 2) Електронний документ, який зв'язує ідентифікатор власника сертифіката з його відкритими ключами. Звичайно, цей зв'язок реалізується за допомогою механізму цифрового підпису, а у сертифікаті містяться і самі значення відкритих ключів. 3) В законодавстві про цифровий підпис — електронне посвідчення, яке зв'язує дані, необхідні для верифікації підпису з особою та підтверджує ідентичність цієї особи.
СЕРТИФІКАЦІЯ [certification]— 1) Діяльність, спрямована на підтвердження відповідності продукції встановленим вимогам. 2) В галузі безпеки інформації— офіційна атестація, що включає процедуру всебічної оцінки системи обробки даних, після завершення якої третя сторона, уповноважена на це органом сертифікації, дає гарантії, що частина або система обробки даних в цілому задовольняє певним вимогам із безпеки інформації, що обробляється нею.
Добровільна сертифікація — сертифікація на відповідність вимогам, не віднесеним нормативними документами до обов’язкових, яка проводиться на добровільних засадах за ініціативою виробника, постачальника чи споживача продукції.
Обов’язкова сертифікація — сертифікація на відповідність вимогам, які віднесені нормативними документами до обов'язкових для виконання.
Сертифікація засобів захисту інформації [security certification] — процес встановлення відповідності засобів захисту інформації вимогам захисту відомостей відповідного ступеня секретності.
Сертифікація рівня захисту [protection level certification] — процес установлення відповідності засобу обчислювальної техніки або автоматизованої системи набору певних вимог із захисту.
СИСТЕМА [system] (від грец. avorrjjua — утворення, складення) — сукупність об’єктів і відносин між ними, що створюють єдине ціле. Система задається (описується) наступними параметрами (характеристиками): метою і задачами (конкретизованою в просторі і часі метою); входами і виходами системи; обмеженнями, які необхідно враховувати при побудові (модернізації, оптимізації) системи; процесами всередині системи, які забезпечують перетворення входів у виходи.
Система захисту державної таємниці— сукупність органів захисту державної таємниці, засобів і методів захисту відомостей, що складають державну таємницю, і їхніх носіїв, а також заходи, що проводяться з цією метою,
Система керування базами даних [database management system] — база даних в сукупності з керуючою програмою для оперування даними на фізичному рівні. Керуюча програма має наступний мінімальний набір функцій: мова опису і маніпулювання даними; підтримка логічних моделей даних; операції над даними (вибірка, вставка, поновлення, вилучення і т.ін.); забезпечення захисту і цілісності даних.
СИТУАЦІЯ [situation] (франц. situation, від лат. situs— становище)— збіг умов і обставин, що створюють певне становище; обстановка.
СКРЕМБЛЮВАННЯ [scramble, scrambling] (від англ. scramble — зашифровувати)— 1 ) Перетворення інформаційного двійкового сигналу з будь- якими статистичними властивостями у двійковий сигнал, в якому послідовність одиниць і нулів змінюється по випадковому або псевдовипадковому закону. Скремблювання можна розглядати як вторинне кодування без внесення надмірності. Воно здійснюється на передавальній стороні за допомогою пристрою, що називається скремблером. На приймальній стороні здійснюється зворотна операція — дескремблювання — пристроями, що називаються дескремблерами. 2) Спрощений метод захисту інформації, заснований, як правило, на перестановці (змішуванні) окремих елементів повідомлення без використання ключа.
СЛУЖБА [service] — яка-небудь спеціальна галузь праці разом із закладами, що відносяться до неї.
Служба безпеки [security service] — організація (підрозділ) чи сукуп- ' ність організацій, які постійно здійснюють практичну діяльність щодо забезпечення безпеки.
Служба охорони — підрозділ, призначений для своєчасного виявлення і затримання порушників, що намагаються проникнути на об'єкт (з об'єкта), в режимні приміщення (будівлі, склади, сховища), а також для збереження матеріальних цінностей, попередження подій і ліквідації їхніх наслідків на об'єкті, що охороняється.
СПІЧРАЙТЕР [speech-writer] — укладач промов для президентів та інших політичних діячів. Часто для цієї роботи залучаються журналісти, що знають на власному досвіді, якою мовою треба розмовляти з аудиторією за допомогою різних засобів масової інформації, а на нинішньому етапі в першу чергу — за допомогою телебачення.
СПОЖИВАЧ [consumer] — 1) Особа або організація, що споживає продукцію будь-якого виробництва. 2) Особа або служба, що використовують інформацію або розвідувальні дані, одержані за допомогою розвідки.
Споживач інформації [information consumer]— 1) Особа або колектив, що отримують чи використовують інформацію у практичній роботі.
2)	Людина (ікористувач), ЕОМ або система, що одержує інформацію з носія або лініїзв'язку для її зберігання, обробки або передавання.
СПОСІБ [method] — певна дія, прийом або система прийомів, яка дає можливість зробити, здійснити що-небудь, досягти чогось.
СТІЙКІСТЬ [stability] — здатність витримати зовнішній вплив, протидіяти чомусь.
СТРАХ [fear, fright, terror] — негативна емоція у ситуації реальної або уявної небезпеки.
СТРУКТУРА [structure] (лат. structura — побудова, розміщення, від struc — будую, зводжу)— 1) Взаєморозміщення та взаємозв'язок складових частин цілого; будова. 2) Устрій, організація чого-небудь; форма.
СТРУКТУРУВАННЯ [structuring, stucturization] — визначення внутрішнього устрою чого-небудь.
СТУПОР [stupor] (від лат. stupor — заціпеніння) — стан нечутливості, отупіння, нерухомості з відсутністю реакції на зовнішні подразники (в тому числі больові).
СУБ’ЄКТ [subject] (від лат. subjectum— підкладене)— 1) Носій певного роду діяльності; джерело активності, спрямованої на об'єкт. 2) Особа або організація, що має певні права й обов'язки.
Суб'єкт безпеки [security subject] — активна складова системи, до якої застосовується методика безпеки.
Суб'єкт доступу [access subject] — активна сутність (процес, користувач, пристрій і т. ін.), що викликає утворення інформаційного потоку між об'єктами доступу або зміну стану обчислювальної системи. Дії суб'єкта доступу регламентуються правилами розмежування доступу.
і т.ін. 2) Дані, призначені для управління конкретними компонентами системи обробки даних з метою реалізації певного алгоритму. 3) Впорядкована послідовність команд, яка підлягає обробці; послідовність речень мови програмування, яка описує алгоритм вирішення задачі. 4) Зміст передач усного, радіо і телевізійного мовлення.
ПРОДУКТ — 1) Предмет, що є матеріальним результатом людської праці, діяльності, виріб. 2) Наслідок, витвір, результат чого-небудь; твір.
ПРОЕКТ [design, project] (від лат. projectus— кинутий вперед)— 1) Сукупність документів (розрахунків, креслень тощо), необхідних для виготовлення виробу, зведення споруд тощо. 2) Попередній, гаданий текст будь- якого документа. 3) План, задум організації, влаштування, заснування будь- чого.
ПРОТИБОРСТВО [confrontation, opposition, antagonism] — боротьба проти будь-чого, будь-кого, протидія.
ПРОТИДІЯ [counteraction, opposition] — дія, що перешкоджає іншій дії.
ПРОФІЛЬ [profile] (франц. profil, від італ. profilo— обрис)— 1) Обриси будь-чого збоку. 2) Сукупність основних типових рис будь-чого.
ПРОЦЕДУРА (франц. procedure, від лат. procedo— просувають, проходжу) — офіційно встановлений чи прийнятий за звичаєм порядок, послідовність дій для здійснення або оформлення якихось справ.
ПРОЦЕС [process] (лат. processus — течія, хід) — послідовність передбачених подій, яка визначається об'єктом або явищем і відбувається в заданих умовах; хід подій, що відбуваються у відповідності з наміченою метою або результатом.
ПСИХІКА [psyche] (від грец. цпjyikoq — душевний) — функція мозку, що полягає у відображенні об'єктивної дійсності. Найважливіша особливість — активність. Вища форма психіки — свідомість — притаманна тільки людині. Психічна діяльність (відчуття, сприйняття, пам’ять, почуття, воля, мислення і т. ін.) вивчається психологією.
ПСИХОЛОГІЯ [psychology] (від психо... і ...логія, що від грец. XôrjOç — слово, вчення) — наука про закономірності, розвиток і форми психічної діяльності (психіки) живих істот як особливої форми життєдіяльності. Вона вивчає процеси активного відображення людиною й тваринами об'єктивної реальності у формі психічних явищ: сприйняття, інтелекту, здібностей, пам'яті, почуття і т.ін. Предметом психології є як свідомі, так і неусвідомлю- вані психічні процеси й явища. Психологія виявляє характер відповідності дійсних мотивів, установок, орієнтації особистості уявленням, які склалися в неї. Психологія розвивається в тісному контакті з фізіологією й неврологією з одного боку й філософією, соціологією з іншого боку. Взаємне збагачення ідеями здійснюється також між психологією й інформатикою, психологією й мовознавством, психологією й економічними та іншими науками. Існують різноманітні галузі психології, такі як вікова, інженерна, воєнна, медична, соціальна психологія, психологія мистецтва, праці, творчості, нейропсихологія, психолінгвістика, психофізика та багато інших.
Соціальна психологія — розділ психології, який вивчає закономірності діяльності людей в умовах взаємодії в соціальних групах. Основними проблемами соціальної психології є: закономірності спілкування й взаємодії людей, діяльність великих (нації, класи) і малих соціальних груп, соціалізація особистості й розвиток соціальних установок.
ПУБЛІЦИСТИКА [publicism] (нім. Publizistik, від лат. publicus— суспільний, народний) — рід літератури, що висвітлює актуальні суспільно- політичні та інші проблеми сучасності в періодичній пресі й окремих виданнях.
Р
РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ [representation] (represetatio— наочне зображення) — представництво.
РІВЕНЬ [level, layer]— 1) Ступінь величини, розвитку, значимості будь- чого. 2) Шар логічної структури обчислювальної мережі, який описує певний комплекс завдань, що виконуються цією мережею.
РІШЕННЯ [decision, solution] — висновок про необхідність будь-яких дій, прийнятий після деякого обдумування.
РОЗВІДКА [intelligence, reconnaissance, scouting, surveillance, intelligence/ secret service]— 1) Сукупність процесів добування, обробки та доведення споживачам інформації, необхідної для прийняття рішень. В залежності від статусу споживача інформації, розвідку можна розділити на державну розвідку (споживачем інформації є державні структури) і комерційну розвідку (споживачем інформації є комерційні структури), а в залежності від переважання людського або технічного фактора у процесах розвідки — на агентурну і технічну. 2) У військовій справі — сукупність заходів, що проводяться з метою збирання даних про наявного або ймовірного противника, необхідних для оцінки обстановки і прийняття рішення. 3) Орган розвідки.
Агентурна розвідка [HUMan Intelligence (HUMINT)] — добування інформації шляхом проникнення агента-розвідника до джерела інформації на відстань доступності його органів чуття або технічних засобів, що використовуються агентом, з метою копіювання інформації і передавання її споживачеві інформації.
Державна розвідка [State intelligence] — розвідка, яка ведеться з метою забезпечення керівництва країни інформацією, необхідною для прийняття ним політичних, економічних, воєнних, науково-технічних рішень в умовах жорсткої міждержавної конкуренції. Основними сферами інтересів державної розвідки є: стан воєнно-економічних і науково-технічних потенціалів інших держав, насамперед, потенційних противників, і прогнозування їхнього розвитку; розташування воєнно-технічних об'єктів, їхні виробничі потужності, характер і розподіл продукції, що випускається; зміст і характер робіт, що ведуться в галузі створення нових видів озброєння і військової
техніки; склад і дислокація угруповань військ і сил флоту; ефективність озброєння і військової техніки, їхні тактико-технічні характеристики; масштаб навчань, що проводяться, склад сил та засобів, що залучаються до них, зміст завдань, що вирішуються на навчаннях; принципи побудови і технічного оснащення систем державного і воєнного управління; інженерне обладнання континентальне і навігаційно-гідрографічне забезпечення морських і океанських театрів воєнних дій; наявність паливо-енергетичних, рудних, водних, рослинних та інших природних ресурсів; метеорологічні умови на території держав, що розвідуються; виконання умов міжнародних договорів, насамперед, про обмеження озброєнь. Крім того, органи державної розвідки добувають великі об'єми різноманітної інформації, аж до стану здоров'я, характеру, звичок, стилю мислення політичних і військових керівників іноземних держав.
Комерційна розвідка [commercial intelligence, business intelligence] — розвідка, яка ведеться з метою забезпечення відповідних комерційних структур інформацією, необхідною для успішної діяльності на ринку в умовах гострої конкурентної боротьби. Основними сферами інтересів комерційної розвідки можуть бути: комерційна філософія і ділова стратегія керівників фірм-конкурентів, їхні особисті та ділові якості; науково-дослідні і конструкторські роботи; фінансові операції, фірм; організація виробництва, в тому числі дані про введення нових, розширення і модернізацію існуючих потужностей, об'єднання з іншими фірмами; технологічні процеси виробництва нової продукції, результати її випробувань; маркетинг фірми, в тому числі режими постачання, відомості про замовників і угод з ними, показники реалізації продукції. Крім того, комерційна розвідка займається: вивченням і виявлення організацій, що потенційно є або союзниками, або конкурентами^ добуванням, збиранням і обробкою інформації про діяльність потенційних і реальних конкурентів; врахуванням і аналізом спроб несанкціонованого одержання комерційних секретів конкурентами; оцінкою реальних відношень між організаціями, що співпрацюють та конкурують; аналізом можливих каналів витоку конфіденційної інформації. Збирання і аналіз даних здійснюється також з великої кількості інших питань, в тому числі вивчаються з метою наступного вербування співробітників фірм-конкурентів, визначаються їхні потреби і фінансовий стан, схильності і дошкульні місця.
Технічна розвідка [technical intelligence] — добування та обробка інформації за допомогою технічних засобів розвідки. На відміну від агентурної розвідки, технічна забезпечує дистанційний контакт з джерелом інформації та одержання інформації з носіїв, що не здійснюють безпосереднього впливу на органи чуття людини. Найбільш широко розповсюджені дві системи класифікації технічної розвідки: за фізичною природою носіїв інформації (оптична, радіоелектронна, акустична, хімічна, радіаційна, магнітометрична) та за видом носіїв технічних засобів розвідки (наземна, повітряна, космічна, морська).
РОЗШИФРОВУВАННЯ [decipherment, decryption] — процес перетворення гиифртексту у відкритий текст при відомому ключі; процес, зворотний процесу зашифровування (див. також дешифрування). При застосуванні багаторазового зашифровування в процесі розшифровування можна отримати і шифртекст.
С
САМОДУБЛЮВАННЯ [self-doubling] — процес самовідтворення чого- небудь у двох екземплярах, самоповторення. Див. також дублювання.
СВІДОМІСТЬ [consciousness] — вищий рівень психічного відображення дійсності; обізнаність про події й стимули навколишнього світу та про пізнавальні явища, такі як спогади, думки і тілесні відчуття.
СВОЄЧАСНІСТЬ [timeliness] — термін, що означає здійснення в необхідний момент, у свій час.
СЕКРЕТ [secret] (франц. secret, від лат. secretum — таємниця) — таємниця (у тому числі державна); те, що старанно охороняється і приховується (інформація, винаходи, прилади і т. ін.).
СЕКРЕТНІСТЬ [secrecy, confidentiality, privacy] — див. конфіденційність.
Секретність інформації [information privacy] — обмеження, що накладаються автором на доступ до його інформації інших осіб. Оформлюється присвоєнням інформації певного грифу секретності і досягається закриттям її паролем, шифруванням та іншими методами захисту інформації.
СЕРЕДОВИЩЕ [environment, medium]— 1) Носій інформації (medium), тобто матеріал, на який записуються дані і на якому вони зберігаються.
2)	Оточення (environment), в якому функціонує об'єкт. Середовище виконання прикладної програми є ЕОМ, операційна система, запам'ятовуючі пристрої, набори даних.
Комунікаційне середовище [communication environment] — сукупність технічних і програмних засобів системи передавання даних технічних і програмних.
СЕРТИФІКАТ [certificate] (франц. certificat, від лат. certus — вірний і fasio — роблю) — 1) Документ, який підтверджує, що належним чином ідентифіковані продукт або послуга відповідають вимогам нормативних документів. 2) Електронний документ, який зв'язує ідентифікатор власника сертифіката з його відкритими ключами. Звичайно, цей зв'язок реалізується за допомогою механізму цифрового підпису, а у сертифікаті містяться і самі значення відкритих ключів. 3) В законодавстві про цифровий підпис — електронне посвідчення, яке зв'язує дані, необхідні для верифікації підпису з особою та підтверджує ідентичність цієї особи.
СЕРТИФІКАЦІЯ [certification]— 1) Діяльність, спрямована на підтвердження відповідності продукції встановленим вимогам. 2) В галузі безпеки інформації— офіційна атестація, що включає процедуру всебічної оцінки системи обробки даних, після завершення якої третя сторона, уповноважена на це органом сертифікації, дає гарантії, що частина або система обробки даних в цілому задовольняє певним вимогам із безпеки інформації, що обробляється нею.
Добровільна сертифікація — сертифікація на відповідність вимогам, не віднесеним нормативними документами до обов'язкових, яка проводиться на добровільних засадах за ініціативою виробника, постачальника чи споживача продукції.
Обов’язкова сертифікація — сертифікація на відповідність вимогам, які віднесені нормативними документами до обов'язкових для виконання.
Сертифікація засобів захисту інформації [security certification] — процес встановлення відповідності засобів захисту інформації вимогам захисту відомостей відповідного ступеня секретності.
Сертифікація рівня захисту [protection level certification] — процес установлення відповідності засобу обчислювальної техніки або автоматизованої системи набору певних вимог із захисту.
СИСТЕМА [system] (від грец. crvorrjjua— утворення, складення)— сукупність об'єктів і відносин між ними, що створюють єдине ціле. Система задається (описується) наступними параметрами (характеристиками): метою і задачами (конкретизованою в просторі і часі метою); входами і виходами системи; обмеженнями, які необхідно враховувати при побудові (модернізації, оптимізації) системи; процесами всередині системи, які забезпечують перетворення входів у виходи.
Система захисту державної таємниці— сукупність органів захисту державної таємниці, засобів і методів захисту відомостей, що складають державну таємницю, і їхніх носіїв, а також заходи, що проводяться з цією метою,
Система керування базами даних [database management system] — база даних в сукупності з керуючою програмою для оперування даними на фізичному рівні. Керуюча програма має наступний мінімальний набір функцій: мова опису і маніпулювання даними; підтримка логічних моделей даних; операції над даними (вибірка, вставка, поновлення, вилучення і т.ін.); забезпечення захисту і цілісності даних.
СИТУАЦІЯ [situation] (франц. situation, від лат. situs — становище)— збіг умов і обставин, що створюють певне становище; обстановка.
СКРЕМБЛЮВАННЯ [scramble, scrambling] (від англ. scramble — зашифровувати)— 1) Перетворення інформаційного двійкового сигналу з будь- якими статистичними властивостями у двійковий сигнал, в якому послідовність одиниць і нулів змінюється по випадковому або псевдовипадковому закону. Скремблювання можна розглядати як вторинне кодування без внесення надмірності. Воно здійснюється на передавальній стороні за допомогою пристрою, що називається скремблером. На приймальній стороні здійснюється зворотна операція — дескремблювання — пристроями, що називаються дескремблерами. 2) Спрощений метод захисту інформації, заснований, як правило, на перестановці (змішуванні) окремих елементів повідомлення без використання ключа.
СЛУЖБА [service] — яка-небудь спеціальна галузь праці разом із закладами, що відносяться до неї.
Служба безпеки [security service] — організація (підрозділ) чи сукуп- ' ність організацій, які постійно здійснюють практичну діяльність щодо забезпечення безпеки.
Служба охорони — підрозділ, призначений для своєчасного виявлення і затримання порушників, що намагаються проникнути на об'єкт (з об’єкта), в режимні приміщення (будівлі, склади, сховища), а також для збереження матеріальних цінностей, попередження подій і ліквідації їхніх наслідків на об'єкті, що охороняється.
СПІЧРАЙТЕР [speech-writer] — укладач промов для президентів та інших політичних діячів. Часто для цієї роботи залучаються журналісти, що знають на власному досвіді, якою мовою треба розмовляти з аудиторією за допомогою різних засобів масової інформації, а на нинішньому етапі в першу чергу — за допомогою телебачення.
СПОЖИВАЧ [consumer] — 1) Особа або організація, що споживає продукцію будь-якого виробництва. 2) Особа або служба, що використовують інформацію або розвідувальні дані, одержані за допомогою розвідки.
Споживач інформації [information consumer]— 1) Особа або колектив, що отримують чи використовують інформацію у практичній роботі.
2)	Людина (користувач), ЕОМ або система, що одержує інформацію з носія або лінії зв'язку для її зберігання, обробки або передавання.
СПОСІБ [method] — певна дія, прийом або система прийомів, яка дає можливість зробити, здійснити що-небудь, досягти чогось.
СТІЙКІСТЬ [stability] — здатність витримати зовнішній вплив, протидіяти чомусь.
СТРАХ [fear, fright, terror] — негативна емоція у ситуації реальної або уявної небезпеки.
СТРУКТУРА [structure] (лат. structura— побудова, розміщення, від struc — будую, зводжу)— 1) Взаєморозміщення та взаємозв'язок складових частин цілого; будова. 2) Устрій, організація чого-небудь; форма.
СТРУКТУРУВАННЯ [structuring, stucturization] — визначення внутрішнього устрою чого-небудь.
СТУПОР [stupor] (від лат. stupor — заціпеніння) — стан нечутливості, отупіння, нерухомості з відсутністю реакції на зовнішні подразники (в тому числі больові).
СУБ’ЄКТ [subject] (від лат. subjectum— підкладене)— 1) Носій певного роду діяльності; джерело активності, спрямованої на об'єкт. 2) Особа або організація, що має певні права й обов'язки.
Суб’єкт безпеки [security subject] — активна складова системи, до якої застосовується методика безпеки.
Суб’єкт доступу [access subject] — активна сутність (процес, користувач, пристрій і т. ін.), що викликає утворення інформаційного потоку між об'єктами доступу або зміну стану обчислювальної системи. Дії суб'єкта доступу регламентуються правилами розмежування доступу.
СУСПІЛЬСТВО [society] — 1) Сукупність форм сумісної діяльності людей, що утворилися в процесі історичного розвитку. 2) Історично конкретний тип соціальної системи.
Індустріальне суспільство [industrial society] — суспільство з високим рівнем технічного, індустріального розвитку.
Інформаційне суспільство [information society] — суспільство, яке в кінці XX ст. прийшло на зміну індустріальному суспільству (див. ознаки інформаційного суспільства). В індустріальному суспільстві велике значення мають системи розповсюдження, зберігання і обробки інформації, яка є його основним об'єктом. Відображаючи реальну дійсність, інформація проникає в усі напрямки діяльності держави, суспільства, громадянина. З появою нових інформаційних технологій, заснованих на широкому впровадженні засобів обчислювальної техніки, зв'язку, систем телекомунікацій, вона стає постійним і необхідним атрибутом забезпечення діяльності держави, юридичних осіб, суспільних об'єднань і громадян. Від її якості і достовірності, оперативності одержання залежить більшість рішень, що приймаються на різних рівнях — від голови держави і до громадянина. Вплив інформаційний на державу, суспільство, громадянина зараз більш ефективний і економний, ніж політичний, економічний і навіть воєнний. Інформаційні ресурси стають в один ряд з найважливішими ресурсами держави — природними, трудовими, фінансовими та іншими, що складають його потенціал. Основу с. і. складає світовий інформаційний простір. Інформаційна сфера стає не тільки однією з найважливіших сфер міжнародного співробітництва, але і об'єктом суперництва. Країни з більш розвиненою інформаційною інфраструктурою, встановлюючи технологічні стандарти й надаючи покупцям свої ресурси, визначають умови формування і діяльності інформаційних структур в інших країнах, та здійснюють суттєвий вплив на розвиток їхніх інформаційних сфер. Розвиток і забезпечення безпеки інформаційної сфери є пріоритетними при формуванні державної інформаційної політики і програми входження в інформаційне суспільство.
СФЕРА [sphere] (від грец. асраіра— куля)— 1) Область фізичного або духовного життя, діяльності людини або суспільства. 2) Сукупність точок, рі- вновіддалених від даної точки (центра сфери).
Т
ТАЄМНИЦЯ [mystery, secret, secrecy, privacy] — І) Дещо ще не розгадане, не пізнане. 2) Дещо, що старанно приховується від інших, відоме тільки обмеженому колу осіб, інформація, що не підлягає розголошенню, секрет.
Державна таємниця [State secret] — відомості в галузі воєнної, зовнішньополітичної, економічної, розвідувальної, контррозвідувальної і опера- тивно-розшукової діяльності, що підлягають захисту державою, і розповсюдження яких може заподіяти шкоду безпеці держави (див. також відомості, що складають державну таємницю). Забезпечення державної таємниці досягається організацією діяльності спеціальних органів, осіб, введенням відповідних правил, інструкцій і т. ін. Див. також система захисту державної таємниці.
ТЕКСТ [text] (від лат. textum— тканина, зв'язок, побудова) —
1)	Відтворені на письмі або друком авторська праця, висловлювання, документи, пам'ятки тощо. 2) В комунікативістиці— інформаційний зміст документа, програми, повідомлення. Розвиток комп'ютерної техніки і процесів мультимедіатизації створив передумови для розповсюдження концепцій, що нівелюють поняття стабільності і канонічності авторських текстів та акцентують увагу на їх варіативності й багатозначності тлумачень при сприйнятті аудиторією. Наприклад, стверджується, що модифікація і полісемія текстів, що розповсюджуються в засобах масової інформації, є однією з умов їх популярності. В залежності від обсягу полісемії тексти поділяються на відкриті для нових інтерпретацій (див. відкритий текст) і закриті (див. закритий текст)
Відкритий текст [open text]— 1) Текст, семантичне значення якого доступно; дані з доступним семантичним змістом. 2) Текст, який піддається множині різних інтерпретацій. До відкритих текстів можна віднести, наприклад, м 'які новини.
Закритий текст [closed text]— 1) Текст, семантичне значення якого недоступно; дані з недоступним семантичним змістом. 2) Текст, який не сприяє полісемії його сприйняття. До закритих текстів можна віднести, наприклад, тверді новини.
ТЕМПЕРАМЕНТ [temperament] (від лат. temperamentum — узгодженість, устрій) — індивідуальні особливості людини, що виявляються в силі, швидкості, напруженості й врівноваженості перебігу її психічної діяльності, у порівняно більшій чи меншій стійкості її настроїв. Розрізняють чотири основні види темпераменту: сангвінік, холерик, меланхолік і флегматик.
ТЕОРІЯ [theory] (від грец. вєсоріа— розгляд, дослідження)— 1) Логічне узагальнення практичного досвіду людей. 2) Система вірогідних наукових знань про якусь сукупність об'єктів, яка описує, пояснює і передбачає явища певної предметної частини. Теорія є найдосконалішою формою відображення дійсності.
ТОЧНІСТЬ [accuracy, precision] — міра можливості розрізняти близькі значення величини, параметра.
У
УДАР [thrust] — форма оперативного (бойового) застосування військ (сил) в операції та бою. Полягає в короткочасному потужному ураженні противника ядерною, звичайною зброєю або наступом військ (управління військами). За масштабами удари можуть бути стратегічними, оперативними і тактичними, а в залежності від застосованих засобів— ядерними (ракетно- ядерними) і вогневими (артилерійськими, ракетними, авіаційними).
Ф
ФАКТОР [factor] (лат. factor — той, що робить, від facio — роблю) — умова, рушійна сила, причина будь-якого процесу.
Системостворюючі фактори захисту інформації— фактори, які повинні визначати структуру і функціонування системи захисту інформації. До таких факторів відносяться: переліки відомостей, які складають таємницю державну та комерційну таємницю; необхідні рівні безпеки інформації, забезпечення яких не прирведе до перевищення збитків над витратами на захист інформації; загрози безпеці інформації,; обмеження, які необхідно враховувати при створенні або модернізації системи захисту інформації; показники, за якими буде оцінюватися ефективність системи захисту.
ФОРМА [form] (від лат. forma — зовнішність, устрій) — 1) Спосіб існування змісту, його внутрішня структура, організація і зовнішній вираз.
2)	Спосіб здійснення, виявлення будь-якої дії.
ФОРМУЛЯР [form] (нім. Formular, франц. formulaire, від лат. formula — форма) — бланк (картка), куди вносять основні відомості про щось.
ФУНКЦІЯ [function] (від лат. function— виконання, звершення)— 1) Діяльність, обов’язок, робота; призначення. 2) Змінна величина, значення якої залежить від значень іншої величини (величин). 3) Одне з призначень пристрою, програми, системи.
X
ХАРАКТЕРИСТИКА [description, characteristic, reference] (від грец. Характцркткбд— той, що служить відмітною ознакою) — опис, аналіз, оцінка певних явищ, відмітних особливостей когось або чогось.
ц
ЦИКЛ [cycle, Іоор] (від грец. kvkXçç— круг, коло, круговерть)— сукупність взаємопов'язаних явищ, процесів, робіт, яка створює закінчене коло дій протягом певного проміжку часу.
ЦІНА [ргісе] — 1) Вартість товару, що виражена у грошах. 2) Грошове відшкодування за товар, послуги, плата.
ЦІННІСТЬ [value] — сукупність таких властивостей чого-небудь, як важливість, значність, необхідність.
Ч
ЧЕРВ'ЯК [worm] — безхребетна тварина, яка пересувається, вигинаючи своє м'яке видовжене тіло.
Мережний черв'як [network worm] — комп'ютерний вірус, що має властивість самостійного розповсюдження в мережах обміну інформацією (МОЇ) та заражає елементи МОЇ, функціональні сегменти МОЇ або МОЇ цілком. Основні етапи функціонування мережного черв'яка: пошук в МОЇ цілі впливу (у більшості випадків — ПЕОМ із відомою мережною адресою); передавання по МОЇ автоматизованої системи керування свого коду на ПЕОМ, що атакується; одержання керування в системі операційній ПЕОМ, що атакується; перехід до дій за першим етапом. Основною проблемою при функціонуванні мережного черв'яка є одержання керування в операційній системі ПЕОМ, що атакується. Для цього необхідно визначити ідентифікатор і пароль абонента або уразливі місця механізмів захисту інформації. Тому мережний черв'як повинен мати спеціальний програмний модуль подолання рубежів захисту (наприклад, перехоплення паролю).
Ш
ШИФР [cipher, code, pressmark] (франц. chiffre, букв. — цифра, від араб, сіфр — нуль) — сукупність обернених перетворень тексту повідомлень, які виконуються з метою схову від зловмисника (противника) інформації, яка знаходиться у повідомленні.
ШИФРТЕКСТ [ciphertext] - дані, отримані у результаті зашифровування тексту відкритого.
ШИФРУВАННЯ [encryption] 1) Процес зашифровування або розшифровування. 2) Процес криптографічного перетворення даних, за допомогою якого відкритий текст перетворюється в шифртекст з метою захисту від несанкціонованого доступу.
Я
ЯКІСТЬ [quality, factor, Q-factor]— 1) Сукупність суттєвих ознак, властивостей, особливостей, що відрізняють предмет або явище від інших, та надають йому визначеність. 2) Те чи інше явище, ознака, що визначають позитивність будь-чого.
Покажчик ключових термінів і понять
А
АВТЕНТИФІКАЦІЯ, 375 АДЕКВАТНІСТЬ, 375 інформації, 172 семантична, 173 синтаксична, 173 АДМІНІСТРАТОР, 375 безпеки, 328, 375 АКТ, 375
нормативний, 375 підзаконний, 221, 375, 396 сприйняття зовнішньої інформації, 105 АКТУАЛЬНІСТЬ, 375 інформації, 178 АКЦЕНТУАЦІЯ характеру, 111 АКЦІЯ, 375
інформаційна, 90 наступальна, 90 з інформаційного захисту, 91 АЛГОРИТМ, 376
криптографічний, 251 АНАЛІЗ, 376
кваліфікаційний, 270 ризиків, 322 АНТИВІРУС, 249 резидентний, 249 АПАТІЯ, 142 АРГУМЕНТ, 128 АРГУМЕНТАЦІЯ, 128 АРХІТЕКТУРА, 376
відкритих систем, 254 захисту інформації в мережах телекомунікації, 258 АСОЦІЮВАННЯ, 74 АСТЕНІК, 111 АТАКА, 208
радіоелектронна, 62 АТЛЕТІК, 111
АУДИТ, 376 АФЕКТ, 376
Б
БАЗА, 376
даних, 376 знань, 202 БАР’ЄР
природний, 236 штучний, 236 БЕЗПЕКА, 20 держави, 30 екологічна, 33 економічна, 32 інформаційна, 39 держави, 41 особистості, 41 суспільства, 41 інформаційно-психологічна безпека, 150 національна, 20 науково-технологічна, 34 оперативна, 62 особистості, 30 політична, 31 соціальна, 32 суспільства, 30 воєнна, 33 БИТВА, 377
інформаційна, 89 БІЙ, 377 БІТ, 175 БЛОКАДА, 377
інформаційна, 90 БЛОКУВАННЯ, 377
комп'ютерної інформації, 209 радіоелектронне, 90 БОМБА, 74 часова, 74 логічна, 74
БОРОТЬБА, 377
ідеологічна, 377 інформаційна, 58, 77 радіоелектронна, 55, 65 збройна, 377 фізична, 377 БРОШУРА, 124
В
вид
національної безпеки, ЗО ВИМОГА
безпеки функціональна, 279 гарантій безпеки, 295 ВІДЕОКАМЕРА, 237 ВІДОМОСТІ, 378
що складають державну таємницю, 379 у воєнній галузі, які можуть складати державну таємницю, 379 в галузі економіки, науки і техніки, які можуть складати державну таємницю, 378 які не підлягають засекречуванню, 379 ВІЙНА, 379
хакерна, 58 інформаційна, 53, 57 психологічна, 58, 94 радіоелектронна, 62 ВІРОГІДНІСТЬ, 380 інформації, 178 ВІРУС, 380
файловий, 69 комбінований, 71 комп'ютерний, 69, 248 бойовий, 68 нерезидентний, 71 невидимка, 71 поліморфний, 71 резидентний, 71 завантажувальний, 69 ВЛАДА, 380
інформаційна, 380 ВОКОДЕР, 380 смуговий, 381
з лінійним передбаченням, 381
ВПЛИВ, 381
деструктивний, 151 деструктивний психофізичний неусвідомлюваний, 151 джерела інформації, 127 інформаційний, 408 наступальний, 90 інформаційно-комп'ютерний, 55 інформаційно-психологічний,
55, 107 нейролінгвістичний, 97 переконуючий, 127 психоаналітичний, 98 психофізичний, 151 психогенний, 98 психокорекційний, 98 психологічний, 97 друкованими засобами, 120 образотворчими засобами, 124 через радіо та телебачення, 124 психотронний, 98 психотропний, 98 змісту інформації, 128
Г
ГАРАНТІЯ
політики з інформаційної безпеки організації, 320 ГАЗЕТА, 123 ГРАФІКА
комп'ютерна, 200 ГРИФ, 381
конфіденційності, 181 секретності, 181 ГРУПА, 381
соціальна, 111, 381 формальна, 382 мала, 382 неформальна, 382 велика, 382
д
ДАНІ, 172
ДЕЗІНФОРМАЦІЯ, 382 ДЕЗІНФОРМУВАННЯ, 143 правильне, 84 в оперативно-тактичних психологічних операціях, 144
в стратегічних психологічних операціях, 144 ДЕПРЕСІЯ, 142 ДЕРЖАВА, 20 ДЕШИФРУВАННЯ, 382 ДЖЕРЕЛО, 383
інформації, 383 авторитетне, 127 загроз
інформаційно-психологічній безпеці людини, 152
інформаційній безпеці, 45 держави, 46 особистості, 45 суспільства, 46
загрози, 207
обумовлене стихійним лихом, 212 техногенне, 212 ДИСОНАНС, 383 когнітивний, 99 ДІТ, 175 ДІЯ, 207, 383 бойова, 383 інформаційна, 90 з інформаційного захисту, 91 ДОГОВІР, 227 ДОКАЗОВІСТЬ, 128 ДОКУМЕНТ, 383
інформаційний, 117 органу психологічної війни, 117 ДОКУМЕНТАЦІЯ, 191
нормативно-довідкова, 191 спеціалізована, 191 технічна, 192 загальносистемна, 191 ДОПУСК, 384
до державної таємниці, 384 ДОСТАТНІСТЬ інформації, 178 ДОСТОВІРНІСТЬ, 380 ДОСТУП, 384
до інформації, 384 ДОСТУПНІСТЬ, 384 даних, 196 інформації, 178, 179 ДОСЬЄ, 384
ДУБЛЮВАННЯ, 384 Е
ЕКСПЕРИМЕНТ, 385 натурний, 115 штучний, 115 ЕКСПЕРТ, 385 ЕКСПЕРТИЗА, 385
психоекологічна, 159 ЕЛЕМЕНТ, 385
інформаційний, 185 ЕМОЦІЇ, 385 ЕТАП, 385
підготовки й проведення психологічної операції, 104 підготовки програм усного мовлення, 119 психологічного впливу, 99 ЕТНОС, 385 ЕФЕКТ, 385
міжгрупової дискримінації, 106 новизни, 105 ореолу, 106 первинності, 106 стереотипності, 106 ЕФЕКТИВНІСТЬ, 385
інформаційної боротьби, 91 психологічного впливу, 104 сприйняття психологічного впливу, 107
впливу навіювання, 134
Ж
ЖУРНАЛ, 124 З
ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ, 385
безпеки інформації, 219 інформаційне, 189 інформаційної безпеки, 48, 57 активне, 57 інформаційне, 51 пасивне, 57 математичне, 191 організаційне, 192 правове, 192 програмне, 191 радіоелектронне, 62
технічне, 190
централізоване, 191 децентралізоване, 191 ЗАВДАННЯ, 385 оперативне, 386 захисту, 271 ЗАГРОЗА, 23, 207
безпеці інформації, 209 при забезпеченні цілісності, 210 при забезпеченні доступності, 210 при забезпеченні конфіденційності, 210 безпеці обчислювальної системи, 270
інформаційній безпеці, 43 інформаційно-психологічній безпеці держави, 153 інформаційно-психологічній безпеці людини, 152 національній безпеці держави, 23 порушення цілісності, 197, 271 порушення конфіденційності, 197, 271
порушення працездатності, 271 в архітектурі відкритих мереж, 257
ЗАКЛАДКА, 386 апаратна, 386 програмна, 72 ЗАКЛИК, 118, 129
до цивільного населення противника, 131 до військовослужбовців противника, 131
на основі конкретних прикладів, 130
непрямий, 130 невиразний, 130 прямий, 130 ЗАКОН, 386
інформаційної боротьби, 80 про організацію управління, 220 спеціальний, 221 загальний, 220 ЗАКОНОДАВСТВО, 386 конституційне, 220 правоохоронне, 221 спеціальне, 222
ЗАКОНОМІРНІСТЬ, 386
психологічного впливу, 100 ЗАПАМ'ЯТОВУВАННЯ, 108 ЗАРАЖЕННЯ, 136 психічне, 136 ЗАСІБ, 386
активної протидії, 242 детальних вимірювань, 242 доставки інформаційно-пропа гандистських матеріалів, 109 масової інформації, 47, 144 несанкціонованого доступу, 71 охоронної сигналізації, 235 пасивної протидії, 242 поліграфічний, 109 пошуку, 242 психологічного впливу вербальний, 139 психологічної війни технічний, 121 телебачення, 121 ураження інформаційних комп'ютерних систем, 66 на людей та їхню психіку, 75 виявлення, 242 впливу спеціальний, 151 забезпечення національної безпеки, 29 захисту
апаратний, 242 фізичний, 234 криптографічний, 249 захисту ПЕОМ, 238 апаратний, 242 захисту інформації, 386 сертифікований, 386 ЗАСВОЄННЯ, 107
психологічного впливу, 107 ЗАХИСТ, 386
інформаційний, 51, 85 інформації, 386
програмний, 244 від руйнування, 248 інженерно-технічний, 219, 233 організаційний, 219, 227 правовий, 219, 220 радіоелектронний, 85 структурованої інформації, 186
від копіювання, 248 від несанкціонованого доступу, 245
ЗАХОДИ
психологічної війни, 103 разові, 102 ЗАШИФРОВУВАННЯ, 387 ЗБИТКИ, 208 ЗБРОЯ, 387
інформаційна, 64 алгоритмічна, 68 апаратна, 75 атаки, 67
невоєнного застосування, 66 програмна, 68
воєнного застосування, 65, 66 забезпечення, 67 психотронна, 98 ЗДІЙСНЕННЯ
переконуючого впливу, 132 ЗЛОЧИН, 387
інформаційний, 56 ЗЛОЧИННІСТЬ
інформаційна, 56 ЗЛОВМИСНИК, 387 ЗМІСТ
психологічного впливу, 102 ЗМІСТОВНІСТЬ
інформації, 177 ЗНАННЯ, 388 ЗНИЩЕННЯ, 209
комп'ютерної інформації, 209 ЗОБОВ’ЯЗАННЯ, 227 ЗОНА, 388
безпеки, 237
І
ІДЕНТИФІКАТОР, 388 ІДЕНТИФІКАЦІЯ, 388 парольна, 246 ІДЕЯ, 126 ІМІДЖ, 388 ІМІДЖМЕЙКЕР, 388 ІМІТОВСТАВКА, 389 ІНТЕРЕСИ, 389 держави
національні, 23 життєво важливі, 20
ІНТЕРФЕЙС, 389 ІНТЕРВ'Ю, 125 ■ІНФОРМАЦІЯ, 172 ознакова, 185 семантична, 184 ІНФОРМОВАНІСТЬ, 39 адекватна, 49 ІНФОРМУВАННЯ, 83 правильне, 83 ІСТЕБЛІШМЕНТ, 389 ІТ-продукт, 272
К
КАДАСТР, 389
інформаційний, 84 КАРТОТЕКА, 389 КАТЕГОРИЗАЦІЯ, 389 КАТЕГОРІЯ, 389 загрози, 257 КЕРУВАННЯ, 390
доступом до інформації, 247 КІБЕРТЕРОРИЗМ, 56 КІЛЬКІСТЬ, 390 інформації, 175 КЛАС ФВБ, 279 аудит, 282
ідентифікація та автентифікація, 286
керування безпекою, 288 конфіденційність роботи в системі, 290
контроль доступу до сисгеми, 289 контроль за використанням ресурсів, 290 криптографія, 291 надійність засобів захисту, 292 пряма взаємодія, 295 причетність до прийому/передавання, 294 захист інформації, 283 КЛАС ВГВ, 295
аналіз захисту, 302 дистрибуція, 298 документація, 300 керування проектом, 297 процес розробки, 300 розробка, 298 тестування, 301
КЛАСИФІКАЦІЯ, 390
актуальних загроз, 219 джерел загроз, 210 інформаційних систем, 193 інформаційних технологій, 198 уразливостей безпеці, 216 загроз безпеці інформації, 209 КЛЮЧ, 390 КОМЕНТАР, 125
проблемний, 125 КОМПЛЕКС, 390
технічних засобів, 190 КОМПОНЕНТ, 390
навіюючого впливу
операціональний, 138 процесуальний, 138 результативний, 139 КОМУНІКАТИВІСТИКА, 390 КОМУНІКАЦІЇ, 391 інформаційні, 172 масові, 391 КОНТРОЛЬ, 391
за забезпеченням інформаційно- психологічної безпеки, 160 КОНТРПРОТИДІЯ, 391 радіоелектронна, 63 КОНФІДЕНЦІЙНІСТЬ, 229 інформації
в інформаційній системі, 229 КОНЦЕПЦІЯ, 22,391
інформаційної безпеки держави, 41 інформаційної війни, 58 національної безпеки, 22 інформаційної безпеки в організації, 321 національної інформаційної політики, 162 КООПЕРАЦІЯ, 392 інформаційна, 51 КОПІЮВАННЯ, 392
комп'ютерної інформації, 209 КОПІЯ, 392 КОРИСТУВАЧ, 392 КРИПТОГРАФІЯ, 249
з відкритими ключами, 251 КРИТЕРІЇ, 392
безпеки інформаційних Загальні, 268
Європейські, 265 Федеральні, 266 безпеки комп'ютерних систем, 264
Канадські, 267 ефективності інформаційної боротьби, 93
інформаційної боротьби, 80
Л
ЛИСТІВКА, 121 аналітична, 121 із звертаннями й листами, 121 ілюстративна, 122 інформаційна, 121 маскувальна, 121 публіцистична, 122 спеціальна, 121 текстова, 122 художня, 122 ЛИСТІВКА-ДОКУМЕНТ, 121 ЛИСТІВКА-ЛОЗУНГ, 122 ЛИСТІВКА-ПЕРЕПУСТКА, 122 ЛІНІЯ, 392
зв'язку, 191 ЛІЦЕНЗІАР, 392 ЛІЦЕНЗІАТ, 392 ЛІЦЕНЗІЯ, 224, 392 ЛІЦЕНЗУВАННЯ
в галузі забезпечення інформаційно-психологічної безпеки, 158 ЛЮК, 74
логічний, 74
М
МАКРОВІРУС, 70 МАНІПУЛЯЦІЯ, 393 МАНІПУЛЯТОР, 393 МАНІПУЛЮВАННЯ, 393 даними і управляючими командами, 393 свідомістю, 144 МАРКЕТИНГ, 393 політичний, 393 МАС-МЕДІА, 394 МАСКУВАННЯ, 394 оперативне, 62 МЕЛАНХОЛІК, 111
МЕТА, 394
інформаційної боротьби, 77 інформаційної операції, 88 інформаційної технології, 197 страхування, 222 МЕТОД, 394
експерименту, 115 навіювання, 134 оцінки ефективності інформаційної боротьби, 91 опитування, 115 спостереження, 115 узагальнення незалежних характеристик, 116 узагальнення соціологічної та психологічної статистики, 116 вивчення документів, 116 впізнавання
атрибутний, 239 персональний, 239 МЕТОДИКА
вивчення об'єктів психологічної війни, 113 МЕТОДОЛОГІЯ, 394
оцінки безпеки інформаційних технологій загальна, 269 оцінки ефективності інформаційної боротьби, 91 розробки політики безпеки організації, 321 МЕХАНІЗМ, 395
інформаційної безпеки, 395 трансформації, 100 установок, 101 захисту, 395 МИСЛЕННЯ, 108 МІРА, 395
доступності до об'єкта, 213 інформації, 174
прагматична, 177 семантична, 176 синтаксична, 174 віддаленості від об'єкта, 214 взаємодії з мережею, 215 МІФ, 147
прихований, 148 соціальний, 147 становий, 148
явний, 148 МОВЛЕННЯ, 395 телевізійне, 125 усне, 118 звукове, 118 МОДЕЛЬ, 395
навіюючого впливу, 138 взаємодії відкритих систем, 254 МОДИФІКАЦІЯ, 395
комп'ютерної інформації, 209
Н
НАВІЮВАНІСТЬ, 136 групова, 136 індивідуальна, 136 загальна, 136 ситуативна, 136 НАВІЮВАННЯ, 134 безпосереднє, 136 відкрите, 135 відстрочене, 136 закрите, 135 дистантне, 135 довготривале, 136 контактне, 135 короткочасне, 136 неспецифічне, 136 неспецифічне, 136 специфічне, 136 НАСЛІДКИ, 208 НАЦІЯ, 20 НЕБЕЗПЕКА, 396
інформаційна, 396 НОВИНИ, 396 м'які, 396 тверді, 396 НОРМА, 396 права, 396
системоутворююча, 396
О
ОБ'ЄКТ, 267, 396
-користувач, 267, 397 -процес, 267, 397 інформаційно-психологічного захисту, 155
інформаційної безпеки, 41 соціальний, 41
інформаційної безпеки організації, 319 національної безпеки, 26 навіювання, 134 пасивний, 267, 397 психологічної операції, 109 психологічної війни, 109, 117 впливу, 109
застосування інформаційної зброї, 65 ОБМАН, 209 ОБРАЗ, 121, 143 ОЗНАКА, 397 ОПЕРАЦІЯ, 397
інформаційна, 88
наступальна, 61, 88 оборонна, 61, 88 спеціальна, 59 оборонна, 109 психологічна, 102 ОПИТУВАННЯ, 115 письмове, 116 усне, 1 16 ОПІРНІСТЬ, 397
навіюванню, 137 групова, 137 індивідуальна, 137 навмисна, 137 ненавмисна, 137 спеціальна, 138 ОРГАН, 397 чуття, 105
державної розвідки, 397 захисту державної таємниці, 397 інформаційної безпеки, 50 інформаційної війни, 58 комерційної розвідки, 397 психологічної війни, 108 розвідки, 397
сертифікації засобів захисту, 397 технічного захисту інформації, 398 ОРГАНІЗАЦІЯ, 398
режиму та охорони, 227 роботи із співробітниками, 228 з аналізу внутрішніх та зовнішніх загроз, 229 з документами та документованою інформацією, 229
з проведення систематичного контролю, 229 використання технічних засобів, 229
ОРГТЕХНІКА, 191 ОСНОВИ, 398
теорії інформаційної боротьби загальні, 78 ОСОБИСТІСТЬ, 20, 398 акцентуйована, 111 ОСОБЛИВІСТЬ, 398
індивідуально-особистісна, 110 морально-психологічного стану, 112
національно-психологічна, 110 ОСВІТЛЕННЯ чергове, 237 охоронне, 237 тривожне, 237 ОЦІНКА, 398
ефективності інформаційної боротьби, 91 ризиків, 322
П
ПАМ'ЯТЬ, 398 людини, 107 ПАНІКА, 399 ПАРАПСИХОЛОГІЯ, 399 ПАРОЛЬ, 399 ПАСТКА, 74
програмна, 74 ПАТРОНАТ, 399
інформаційний, 51 ПЕРЦЕПЦІЯ, 105 соціальна, 105 ПЕРЕКОНАНІСТЬ, 126 ПЕРЕКОНАННЯ, 100 ПЕРЕКОНЛИВІСТЬ, 128 ПЕРЕКОНУВАННЯ, 126 ПЕРЕТВОРЕННЯ, 399 криптографічне, 399 ПЕРЕВАГА, 399
інформаційна, 57, 63 ПІДГОТОВКА, 399
морально-психологічна, 112 ПІДСИСТЕМА, 188 інформаційна, 188
ПІКНІК, 111 ПОВЕДІНКА, 399 ПОВІДОМЛЕННЯ, 399 двостороннє, 129 інформаційне, 124 одностороннє, 129 ПОВНОВАЖЕННЯ, 400 суб’єктів забезпечення національної безпеки, 37 ПОЛІСЕМІЯ, 400 ПОЛІТИКА, 400 безпеки, 271
інформаційна держави, 161 з інформаційною безпеки організації, 319 ПОНЯТТЯ, 126 ПОРУШНИК, 400
правил розмежування доступу, 400
ПОТІК, 400
інформаційний, 189, 400 психосфери,151 ПОШКОДЖЕННЯ, 209 ПРАВИЛО, 400
розмежування доступу, 327, 401 ПРАВО, 220, 401
авторське, 224, 401 доступу, 401
інформаційне, 40, 396, 401 ПРЕВЕНТИВНІСТЬ, 49 ПРИНЦИП, 401
адекватної інформованості держав світового співтовариства, 49 активізації психічних процесів, 132
безпеки у психосфері, 152 цілеспрямованості, 113 діяльністного підходу, 113 достатності, 113 досягнення первинності впливу, 132
інформаційної боротьби, 81 об'єктивності, 113 підготовки і проведення психологічної операції, 104 политики з інформаційної безпеки організації, 320 повторювання, 132
рівної безпеки, 49 соціально-конфесіонального підходу, 113 вивчення об'єктів психологічної війни, 113 забезпечення довіри до джерела інформації, 132 забезпечення інформаційної безпеки, 48 забезпечення національної безпеки, 26 здійснення переконуючого впливу, 132 ПРИСТРІЙ, 401 закладний, 401 ПРОГРАМА, 376, 401 Троянська, 72 антивірусна, 249 радіомовлення, 124 ревізор, 249 стандартизована, 120 усного мовлення, 118 аналітична, 118 змішана, 118 інформаційна, 118 прямого передавання, 118 ультимативна, 118 входження держави в інформаційне суспільство, 163 з потенційно небезпечними наслідками, 68 ПРОДУКТ, 402
інформаційних технологій, 272 ПРОЕКТ, 402 захисту, 275 ПРОТИБОРСТВО, 402 інформаційне, 53 ПРОТИДІЯ, 402
інформаційна, 84 ПРОФІЛЬ, 402 захисту, 272 ПРОЦЕДУРА, 402
автентифікації, 259 даних, 259
забезпечення цілісності даних, 258 захисту, 258 заповнення потоку, 259 керування доступом, 258
керування маршрутом, 259 підтвердження характеристик цифрового підпису, 258 шифрування даних, 258 ПРОЦЕС, 402
вивчення об'єктів психологічної війни, 114 ПСИХІКА, 402 людини, 126 ПСИХОЛОГІЯ, 402 національна, 110 соціальна, 403 ПСИХОТРОНІКА, 98 ПСІ-ПРОБЛЕМА, 98
Р
РАДІОПЕРЕХОПЛЕННЯ, 116 РАНЖИРУВАННЯ джерел загроз, 213 уразливостей, 217 РЕКОМЕНДАЦІЇ MCE, 258 РЕПОРТАЖ, 125 РЕПРЕЗЕНТАЦІЯ, 403 РЕПРЕЗЕНТАТИВНІСТЬ інформації, 177 РІВЕНЬ, 403
гарантій, 303 канальний, 254 мережний, 254 методичного тестування та перевірки, 306 методичної розробки, тестування та аналізу, 307 напівформальних методів розробки та тестування, 309 напівформальних методів верифікації розробки та тестування, 310 національної безпеки, 30 представницький, 255 прикладний, 255 сеансовий, 255
структурного тестування, 304 транспортний, 254 фізичний, 254
формальних методів верифікації розробки та тестування, 312 функціонального тестування, 303
РІШЕННЯ, 403
інформаційне, 84 РОЗВІДКА, 403 агентурна, 403 державна, 403 комерційна, 404 радіоелектронна, 58 технічна, 404 РОЗДІЛ ФВБ, 282
адміністративні ролі, 289 аналіз протоколу аудита, 283 анонімність користувачів, 291 анонімність сеансів роботи із системою, 291 атрибути безпеки користувачів, 287
автентифікаційні параметри, 287 автентифікація інформації, 284 автентифікація користувачів, 287 автоматичне реагування на спроби порушення безпеки, 282 безпечне відновлення після збоїв, 292
блокування сеансу роботи із системою, 289
використання псевдонімів, 291 відбір подій для реєстрації та обліку, 283 відкіт, 286
відповідність користувачів і суб'єктів, 288 доступ до протоколу аудиту, 283 експорт інформації із системи, 284
фізичний захист, 294 готовність засобів захисту до обслуговування віддалених клієнтів, 292 засоби керування доступом, 284 засоби керування інформаційними потоками, 285 захист інформації при передаванні внутрішніми каналами, 285 захист від моніторингу сеансів роботи із системою, 291 захист від збоїв, 293
захист внутрішніх каналів інформаційного обміну між засобами захисту, 293 знищення залишкової інформації, 286 ідентифікація користувачів, 287 імпорт інформації, 285 керування атрибутами безпеки, 288
керування ключами, 291 керування параметрами та конфігурацією засобів захисту, 288 керування сеансами роботи із системою, 290 керування засобами захисту, 288 контроль цілісності інформації у процесі зберігання, 286 криптографічні засоби, 292 квотування ресурсів, 290 моніторинг взаємодій, 293 об'яви, попередження, запрошення та підказки, 289 обмеження числа одночасних сеансів, 289 обмеження на використання атрибутів безпеки, 289 обмеження терміну дії атрибутів безпеки, 288 політики керування доступом, 284
політики керування інформаційними потоками, 284 попередження відмови від факту передавання інформації, 294 попередження відмови від факту прийому інформації, 295 протокол аудиту, 283 протокол сеансів роботи із системою, 290 пряма взаємодія між користувачами, 295 пряма взаємодія між засобами захисту, 295 реакція на невдалі спроби автентифікації, 287 реєстрація та облік подій, 282
реплікація інформації, що використовується засобами захисту, 293 розпізнавання повторного передавання інформації та імітація подій, 293 розподіл доменів, 293 розподіл ресурсів на основі пріоритетів, 290 самотестування засобів захисту, 294
синхронізація, 294 стійкість до відмов, 290 тестування апаратно-програмної платформи, 294 узгодженість обміну інформацією між засобами захисту, 293 цілісність інформації, що передається, при роботі з віддаленими клієнтами, 294 час, 294 РОЗДІЛ ВГБ, 296
аналіз можливостей неправильного використання засобів захисту, 302 аналіз продукту на наявність уразливостей, 302 аналіз стійкості засобів захисту, 302
архітектура захисту, 299 безпека середовища розробки, 300
виправлення помилок і ліквідація уразливостей, 300 відповідність описів різного рівня, 299 загальні функціональні специфікації, 298 засоби керування проектом, 297 засоби розробки, 301 керівництво адміністратора, 300 керівництво користувача, 300 керування версіями, 297 конфігурація проекту, 297 методика тестування, 301 політика безпеки, 300 постачання, 298 структура засобів захисту, 299
технологія розробки, 301 установка, настройка, запуск, 298 форма подання продукту на сертифікацію, 299 часткові специфікації засобів захисту, 299 РОЗШИФРОВУВАННЯ, 404
С
САМОДУБЛЮВАННЯ, 475 програми з потенційно небезпечними наслідками, 71 САНГВІНІК, 111 СВІДОМІСТЬ, 126, 405 СВОЄЧАСНІСТЬ, 405 інформації, 178 СЕКРЕТ, 405 СЕКРЕТНІСТЬ, 405 інформації, 405 СЕРВІСНА СЛУЖБА
автентифікації джерела даних, 260 автентифікації однорівневих об'єктів, 259
інформування про доставку, 261 інформування про відправлення, 261
контролю доступу, 261 забезпечення цілісності даних без установлення з'єднання, 261 забезпечення цілісності вибірко вих полів без з'єднання, 261 забезпечення цілісності вибіркових полів даних, 261 забезпечення цілісності з'єднання без відновлення, 261 забезпечення цілісності з'єднання з відновленням, 261 захисту інформації у мережах телекомунікації, 259 засекречування потоку даних,
261
засекречування в режимі без з'єднання, 261 засекречування вибіркових полів, 261 засекречування з'єднання, 261 СЕРЕДОВИЩЕ, 405 інформаційне, 39
комунікаційне, 405 СЕРТИФІКАЦІЯ, 405 добровільна, 406 засобів і методів неусвідомлюваного інформаційного впливу, 159 засобів захисту інформації, 406 обов'язкова, 406 СИСТЕМА, 406 числення
десяткова, 175 двійкова, 175 фізичного захисту, 238 інформаційна, 186 автоматична, 193 автоматизована, 193 автоматизованого проектування,194 дорадча, 194 інтегрована, 195 корпоративна, 195 організаційного управління, 194 ручна, 193
управління технологічними процесами, 194 управляюча, 194 захищена, 197
інформаційно-обчислювальна,
194
інформаційно-пошукова, 194 керування базами даних, 406 контролю доступу, 239 охоронна, 235
телевізійного спостереження, 237 впізнавання
за геометрією рук, 240 за голосом, 240 за почерком, 240 забезпечення інформаційної безпеки країни державна, 50 забезпечення інформаційної безпеки організації, 320 забезпечення національної безпеки, 35 захисту державної таємниці, 406
СИТУАЦІЯ, 406
інформування, 131 індивідуальна, 131 масова, 131 СКРЕМБЛЕР, 406 аналоговий, 253 комбінований, 253 з часовими перестановками, 252 з частотними перестановками, 251
з інверсією кадру, 252 з інверсією спектру, 251 СКРЕМБЛЮВАННЯ, 406 аналогове, 251 СЛУЖБА, 406 безпеки, 407 охорони, 407 захисту інформації, 230 СПІЧРАЙТЕР, 407 СПОСІБ, 407
блокування інформації, 86 великої брехні, 145 вимотування противника, 87 відвернення уваги, 86 гри в простонародність, 140 деблокування інформації, 88 дезінтеграції, 87 дозування інформації, 145 загальної платформи, 140 залякування, 141 замирення, 87 зволікання, 146 зворотного удару, 146 емоційного придушення, 141 інформаційного перевантаження, 145 інформаційної боротьби, 85 інтелектуальні, 85 комбіновані, 85 наступальний, 85 оборонні, 88 силовий, 85 ініціювання агресивних емоційних станів, 143 інсценування, 87 навіювання на противника, 87 ототожнення інформації, 88 перенесення, 140
перетасовки фактів, 140 перевантаження противника, 87 приклеювання ярликів, 139 провокування противника, 87 сковування сил противника, 87 свідчення, 140 своєчасної брехні, 145 сяючого узагальнення, 140 тиску на противника, 87 СПОСТЕРЕЖЕННЯ, 115 несистематичним, 115 систематичне, 115 СПОЖИВАЧ, 407 інформації, 407 СПРИЙНЯТТЯ, 105, 126 інформації, 84 міжгрупове, 106 міжособистністне, 105 навколишнього світу, 105 психологічного впливу, 105 соціальне, 105 СТАНДАРТ, 191
інформаційної безпеки, 264 забезпечення захисту, 264 ВБ 7799,316 ІБО/ІЕв 17799,316 ІБО/ІЕБ 15408, 268 СТЕРЕОТИП, 100 СТІЙКІСТЬ, 407 інформації, 179 СТРАХ, 407 СТРАХУВАННЯ, 209 СТРУКТУРА, 407
інформаційної системи, 188 листівки, 122
програми усного мовлення, 119 СтрукТУРУВАННЯ, 407 інформації, 185 СТУПОР, 407 СУБ'ЄКТ, 407 безпеки, 407 доступу, 407
інформаційної безпеки, 41 нейролінгвістичного впливу, 98 СУСПІЛЬСТВО, 20, 408 індустріальне, 408 інформаційне, 162, 408
СФЕРА, 408
інформаційна, 53 застосування інформаційної зброї, 65
Т
ТАЄМНИЦЯ, 408 державна, 408 комерційна, 224 ТЕГА, 267 ТЕХНОЛОГІЯ, 197
інформаційна, 197, 197
автоматизації управлінської діяльності, 199 діалогова, 201 експертної підтримки рішень, 200 електронної обробки даних, 199
електронного офісу, 199 мережна, 201 нова, 199, 408 пакетна, 201 підтримки прийняття рішень, 199 традиційна, 198 мультимедіа, 200 шифрування загальна, 250 шифрування мови, 251 ТЕКСТ, 409
відкритий, 409 закритий, 409 ТЕЛЕБАЧЕННЯ охоронне, 237 ТЕМПЕРАМЕНТ, 409 ТЕОРІЯ, 409
інформаційної боротьби, 77 національної безпеки, 21 сил та засобів ураження інформації, 79 ураження інформації, 79 захисту інформації, 80 ТЕРОРИЗМ, 55
інформаційний, 56 ТЕЗАУРУС, 176 ТИП
людини, 1 1 1
боязливий, 1 1 1
демонстративний, 111 застрягаючий, 111 збудливий, 111 екзальтований, 111 епілептоїдний, 111 істероїдальний, 111 параноїдальний, 111 ТОЧНІСТЬ, 409
інформації, 178 ТРАНСДЕЗІНФОРМУВАННЯ, 84 ТРАНСФОРМАЦІЯ, 100 ТРАНСІНФОРМУВАННЯ, 84 ТРИВОГА, 141
ТРОЯНСЬКА МАТРЬОШКА, 73 ТРОЯНСЬКИЙ ЧЕРВ'ЯК, 73 ТРОЯНСЬКИЙ КІНЬ, 72 в електронних колах, 75
У
УДАР, 409
інформаційний, 91 комп'ютерний, 91 програмний, 91 радіоелектронний, 91 радіоелектронно-вогневий, 91 спеціальний, 91 УМОВИВОД, 126 УПРАВЛІННЯ
інформаційною безпекою, 316 УРАЗЛИВІСТЬ, 207 об'єктивна, 217 суб'єктивна, 217 випадкова, 217 УСТАНОВКА, 101, 126 УЯВА, 108 УЯВЛЕННЯ, 126
Ф
ФАКТОР, 207, 410
дестабілізуючий, 42 міждержавний, 42 внутрішньодержавний, 42 інформаційної боротьби духовний, 78 економічний, 78 інформаційний, 78 політичний, 77 воєнний, 78
забезпечення національної безпеки, 27 захисту інформації системостворюючий, 410 ФОРМА, 410
інформаційної боротьби, 88 інформаційної війни, 59 психологічної війни, 117 ФОРМУЛЯР, 410 ФРУСТРАЦІЯ, 141 ФУНКЦІЯ, 410
системи забезпечення національної безпеки, 36
X
ХАКЕР, 249
ХАРАКТЕРИСТИКА, 410 національної безпеки, 27 об’єкта психологічного впливу, 109
ХОЛЕРИК, 111
ц
ЦИКЛ, 410
життєвий, 183 ЦІЛІСНІСТЬ, 196 бази даних, 196 даних, 196 інформації, 181, 196 системи, 196 ЦІНА, 410
інформації, 182 ЦІННІСТЬ, 410
інформації, 180
Ч
ЧЕРВ'ЯК, 410
мережний, 411 програмний, 74 ЧУТКИ, 146
абсолютно недостовірні, 146 частково недостовірні, 146 правдоподібні, 146 що порушують соціальні зв'язки, 147
що розбурхують суспільну думку, 146
що викликають антисуспільну поведінку, 146 ЧУТКИ-БАЖАННЯ, 146 ЧУТКИ-СТРАХОВИСЬКА, 146
ш
ШИФР, 411 ШИФРЕКСТ, 411 ШИФРУВАННЯ, 411
мовної інформації, 253
Я
ЯКІСТЬ, 411
інформації, 177
Бібліографія
1.	 Бармен, Скотт. Разработка правил информационной безопасности.:
Пер. с англ. — М.: Издательский дом “Вильямс”. — 208 с.
2.	 Богуш В.М., Кудін A.M. Інформаційна безпека від А до Я: 3000 термінів і понять. — К.: МОУ, 1999. — 456 с.
3.	 Вакин С.А., Шустов Л.Н. Основы радиопротиводействия и радиотехнической разведки. М.: Сов. радио, 1968. —272 с.
4.	 Вартанесян В.А. Радиоэлектронная разведка. — М.: Воениздат, 1991. - 254 с.
5.	 Вехов В.Б. Компьютерные преступления: Способы совершения и раскрытия / Под ред. акад. Б. П. Смагоринского — М.: Право и Закон,
1996. — 182 с.
6.	 Вихорев СВ., Кобцев Р.Ю. Как узнать — откуда напасть или откуда исходит угроза безопасности информации. Защита информации. Конфидент, №2, 2002. С.44-49, №3, 2002. С.80-84.
7.	 Глазов Б.И. Способ классификации и моделирования информационных отношений сотрудничества и соперничества//Военная мысль. - 1998. №1. - С. 48-55.
8.	 Глазов Б.П., Ловцов Д.А. Информационная борьба как система отношений в информационной среде//Военная мысль. — 1997.- №5. - С. 36-
41.
9.	 Глобальное информационное общество и проблемы информационной безопасности. Материалы “круглого стола” (Москва, Институт Европы РАН 21 марта 2001 г.). — М.: Издательский дом “Экслибрис-Пресс”,
2001.	— 164 с.
10.	 ГОСТ Р 51275-99. Защита информации. Объект информатизации. Факторы, воздействующие на информацию. Общие положения. Издание официальное. Госстандарт Росси. 2000.
11.	 ГОСТ 28147-89. Государственный стандарт союза ССР. Системы обработки информации. Защита криптографическая. Алгоритм криптографического преобразования - М.: Изд-во официальное, 1989. - 26 с.
12.	 ГОСТ 34.310-95. Межгосударственный стандарт. Информационная технология. Криптографическая защита информации. Процедуры выработки и проверки электронной цифровой подписи на базе асимметричного криптографического алгоритма. - К.ГОССТАНДАРТ Украины, 1998. - 15 с.
13.	 ГОСТ 34.311-95. Межгосударственный стандарт. Информационная технология. Криптографическая защита информации. Функция хэширования. - К.ГОССТАНДАРТ Украины, 1998.-10 с.
14.	 Гостехкомиссия России. Руководящий документ. Концепция защиты средств вычислительной техники от несанкционированного доступа к информации. Москва, 1992 г.
15.	 Гостехкомиссия России. Руководящий документ. Средства вычислительной техники. Защита от несанкционированного доступа к информации. Показатели защищенности от несанкционированного доступа у информации. Москва, 1992 г.
16.	 Гостехкомиссия России. Руководящий документ. Автоматизированные системы. Защита от несанкционированного доступа к информации. Классификация автоматизированных систем и требования по защите информации. Москва, 1992 г.
17.	 Гостехкомиссия России. Руководящий документ. Временное положение по организации разработки, изготовления и эксплуатации программных и технических средств защиты от несанкционированного доступа в автоматизированных системах и средствах вычислительной техники. Москва, 1992 г.
18.	 Гостехкомиссия России. Руководящий документ. Защита от несанкционированного доступа к информации. Термины и определения. Москва, 1992 г.
19.	 Грачев Г.В.,Мельник И.К. Манипулирование личностью: организация, способы и технологии информационно-психологического воздействия. Издание второе, исправленное и дополненное. — М. :Алгоритм,
2002.	—288 с.
20.	 Гриняев С.Н. Интеллектуальное противодействие информационному оружию. Серия “Информатизация России на пороге XXI века”. - М.: СИНТЕГ, 1999.-232 с.
21.	 Гриняев С.Н. Национальная информационная стратегия как основа внешней и внутренней политики США в 21 веке. Защита информации. Конфидент, №5, 2002. С. 26-31, №6, 2002. С. 12-22.
22.	 Грунин O.A., Грунин СО. Экономическая безопасность организации — СПб.: Питер, 2002. — 160 с. ил. — (Серия “Учебные пособия”).
23.	 Данільян О.Г., Дзьобань О.П., Панов М.І. Національна безпека України: структура та напрямки реалізації: Навчальний посібник. — Харків: Фоліо, 2002. — 285 с
24.	 Дежин Е.Н. Информационная война по взглядам китайских военных аналитиков//Военная мысль. — 1999. — №6. — С. 73-76.
25.	 Доктрина Информационной безопасности России. 2000.
26.	 ДСТУ 3396.0-96. Захист інформації. Технічний захист інформації. Основні положення.
27.	 ДСТУ 3396.1-96. Захист інформації. Технічний захист інформації. Порядок проведення робіт.
28.	 ДСТУ 3396.2-97. Захист інформації. Технічний захист інформації. Терміни та визначення.
29.	 Завадская Л.А., Фаль A.M. Планирование и организация безопасности информационных технологий (по материалам 1SO/IEC TR 13335-3)// Безопасность информации. - 1998. - №1. - С. 19-27.
30.	 Закон України. Про державну таємницю. № 1079-XIV 21 вересня 1999 року
31.	 Закон України. Про захист інформації в автоматизованих системах (Відомості Верховної Ради (ВВР), 1994, № 31, ст.286) (Вводиться в дію Постановою BP № 81/94-ВР від 05.07.94, ВВР, 1994, № 31, ст.287)
32.	 Закон України. Про інформацію N 2657-ХП від 2 жовтня 1992 року.
33.	 Зегжда Д.П., Ивашко А.М. Основы безопасности информационных систем. — М.: Горячая линия — Телеком. 452 с.
34.	 Информатика: Учебник. — 3-є перераб. Изд. /Под ред. проф.
Н.В.Макаровой. — М.: Финансы и статистика, 2001. - 768 с.
35.	 Кандыба В.М. Тайны психотронного оружия. — Спб.: Издательский Дом “Невский проспект”, 1998. — 414 с.
36.	 Кара-Мурза С.Г. Манипуляция сознанием. - М.: Алгоритм, 2000. - 688с.
37.	 Козлов В.Е. Теория и практика борьбы с компьютерной преступностью. — М.: Горячая линия-Телеком, 2002. — 336 с.
38.	 Комов С.А. Информационная борьба в современной войне: вопросы теории//Военная мысль. — 1996. — №3. — С. 76-80.
39.	 Комов С.А. О концепции информационной безопасности страны// Военная мысль. — 1994. — №4. — С. 12-17.
40.	 Комов С.А. О методологии оценки эффективности информационной борьбы//Военная мысль. — 1997. — №5. — С. 42-44.
41.	 Комов С.А. О способах и формах ведения информационной борьбы// Военная мысль. — 1997. — №4. — С. 18-22.
42.	 Конституція України. Прийнята на п'ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 р.
43.	 Концепція національної інформаційної політики. Проект.
44.	 Копылов В.А. Информационное право: Учебное пособие. — М.: Юристъ, 1997. — 472 с.
45.	 Костин Н.А. Общие основы теории информационной борьбы//Военная мысль. — 1997. — №7. — С. 44-50.
46.	 Крысько В.Г. Секреты психологической войны (цели, задачи, методы, формы, опыт)/Под общ. ред. А.Е. Тараса. — Мн.:Харвест, 1999.—448 с.
47.	 Лисичкин В.А., Шелепин Л.А. Третья мировая (информационнопсихологическая) война. — М.: Институт социально-психологических исследований АСН. — 1999.—304 с.
48.	 Мельников В.В. Защита информации в компьютерных системах. — М.: Финансы и статистика; Электронинформ, 1997. — С. 231 - 239.
49.	 НД ТЗІ 1.1-002-99. Загальні положення щодо захисту інформації в комп'ютерних системах від несанкціонованого доступу.
50.	 НД ТЗІ 1.1 -003-99. Термінологія в галузі захисту інформації в комп'ютерних системах від несанкціонованого доступу.
51.	 НД ТЗІ 2.5-004-99. Критерії оцінки захищеності інформації в комп'ютерних системах від несанкціонованого доступу.
52.	 НД ТЗІ 2.5-005-99. Класифікація автоматизованих систем і стандартні функціональні профілі захищеності оброблюваної інформації від несанкціонованого доступу.
53.	 НД ТЗІ 3.7-001-99. Методичні вказівки щодо розроблення технічного завдання на створення комплексної системи захисту інформації в автоматизованій системі.
54.	 НД ТЗІ 1.4-001-2000 Типове положення про службу захисту інформації в автоматизованій системі.
55.	 НД ТЗІ 1.1-001-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Основні положення.
56.	 НД ТЗІ 2.7-001-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Порядок виконання робіт.
57.	 НД ТЗІ 2.5-001-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Специфікації функціональних послуг захисту.
58.	 НД ТЗІ 2.5-002-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Специфікації гарантій захисту.
59.	 НД ТЗІ 2.5-003-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Специфікації довірчих оцінок коректності реалізації захисту.
60.	 НД ТЗІ 2.3-001-99. Технічний захист інформації на програмно- керованих АТС загального користування. Методика оцінки захищеності (базова).
61.	 Палий А.И. Радиоэлектронная борьба: (Средства и способы подавления и защиты радиоэлектронных систем). — М.: Воениздат, 1981. — 320 с.
62.	 Пастернак-Таранущенко Г. Економічна безпека держави. Статика процесу забезпечення. Підручник для державних службовців, науковців, студентів і аспірантів вищих навчальних закладів економічного профілю / За ред. професора Богдана Кравченка. - К.: “Кондор”, 2002. - 302 с
63.	 ПЕМВН-95. Тимчасові рекомендації з технічного захисту інформації від витоку каналами побічних електромагнітних випромінювань і наводок.
64.	 Пирумов B.C., Родионов М.А. Некоторые аспекты информационной борьбы в военных конфликтах//Военная мысль. — 1997. - №7. - С. 45-
49.
65.	 Пожидаев Д. Информационная война в планах Пентагона//Зарубежное военное обозрение. — 1996. —№2. С. 2-4.
66.	 Поздняков А.И. Информационная безопасность личности, общества, государства//Военная мысль. — 1993. — №10. — С. 13-18.
67.	 Почепцов Г.Г. Информационные войны. М.: “Рефл-бук“, К.: “Вак- лер” — 2000. — 576 с.
68.	 Про концепцію (основи державної політики) національної безпеки України. Постанова Верховної ради України). Відомості Верховної Ради (ВВР), 1997, № 10, ст. 85 (Із змінами, внесеними згідно із Законом № 2171-ІП від 21.12.2000, ВВР, № 9, ст.38).
69.	 Про раду національної безпеки України. Закон України. Відомості Верховної Ради (ВВР), 1998, № 35, ст237.
70.	 Пюкке С.М. Социальные конфликты в информационной сфере: соотношение понятий. Защита информации. Конфидент, №2, 2002. с.24-27.
71.	 Расторгуев С.П. Информационная война. — М.: Радио и связь, 1998. - 416 с.
72.	 Расторгуев С.П. Философия информационной войны. — М.: 2000. - 446 с.
73.	 Родионов М.А. К вопросу о формах ведения информационной борь- бы//Военная мысль. — 1998. — №2. — С. 67-70.
74.	 Слипченко В.И. Война будущего. — М.: Московский общественный научный фонд; ООО “Издательский центр научных и учебных программ”, 1999. — 92 с. — (Серия “Научные доклады”, выпуск 88.)
75.	 Степанов Е.А., Корнеев И.К. Информационная безопасность и защита информации: Учеб. пособие. — М.: ИНФРА-М, 200ІЮ — 304 с.
76.	 Стрелецкий А. Средства электронной войны сухопутных войск США// Зарубежное военное обозрение. — 1999. — №8. — С. 24-28.
77.	 Торокин А.А. Основы инженерно-технической защиты информации. - М.: Издательство “Ось-89”, 1998. - с. 5-30.
78.	 ТР ЕОТ-95. Тимчасові рекомендації з технічного захисту інформації у засобах обчислювальної техніки, автоматизованих системах і мережах від витоку каналами побічних електромагнітних випромінювань і наводок.
79.	 Цыганков В.Д., Лопатин В.Н. Психотронное оружие и безопасность России. Серия “Информатизация России на пороге XXI века”. - М.: СИНТЕГ, 1999.- 152 с.
80.	 Ярочкин В.И. Информационная безопасность. Учебное пособие для студентов непрофильных вузов. — М.: Междунар. отношения, 2000. — 400 с.
81.	 Common Criteria for Information Technology Security Evaluation. National ïnstitute of Standards and Technology & National Security Agency (USA), Communication Security Establishment (Canada), UK IT Security and Certification Scheme (United Kingdom), Bundesamt fur Sichereit in der
Informationstechnik (Germany), Service Central de la Sécurité des Systèmes (France), National Communications Security Agency (Netherlands).
Version 2.1. August 1999.
82.	 Common Methodology for Information Technology Security Evaluation. National Institute of Standards and Technology & National Security Agency (USA), Communication Security Establishment (Canada), UK IT Security and Certification Scheme (United Kingdom), Bundesamt fur Sichereit in der Informationstechnik (Germany), Service Central de la Sécurité des Systèmes (France), National Communications Security Agency (Netherlands).
Version 0.95. June 2000.
83.	 ITU-T Recommendation X.800 Security architecture for Open Systems Interconnection for CCIIT application.
84.	 International Standard ISO/IEC 17799. Information technology - Code of practice for information security management. First edition 2000-12-01.
85.	 International Standard ISO 7498-2: 1989 Information processing systems. - Open Systems Interconnection. - Basic Reference Model. - Part 2: Security Architecture. - First edition. —15.02.1989. - 32 p.

—	Апаратні	засоби	захисту
-	 різноманітні технічні конструкції, які забезпечують припинення розголошення, || захист від витоку та протидію несанкціонованому доступу до джерел || конфіденційної інформації:
•	 апаратура для проведення спеціальних досліджень технічних засобів забезпечення виробничої діяльності на наявність можливого витоку інформації
•	 засоби виявлення каналів витоку інформації на об’єктах та у приміщеннях
•	 засоби локалізації каналів витоку